Постанова

Іменем України

22 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 753/15982/20

провадження № 61-8582св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сєніна Ольга Олександрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року у складі судді Сирбул О. Ф. та постанову Київського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Желепи О. В., Кравець В. А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сєніна Ольга Олександрівна, про визнання правочину недійсним та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сєніна О. О. (далі - приватний нотаріус КМНО Сєніна О. О.), про визнання правочину недійсним та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_4 . Спадкоємцями першої черги за законом є ОСОБА_1 - донька померлого спадкодавця, ОСОБА_2 - син померлого спадкодавця, ОСОБА_3 - дружина померлого спадкодавця.

Спадщина померлого спадкодавця ОСОБА_4 складається з наступного спадкового майна: квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 50,34 кв. м; житлового будинку з надвірними будівлями за АДРЕСА_2 ; земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,2500 га; земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,3491 га.

Враховуючи те, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач подала приватному нотаріусу КМНО Сєніній О. О. заяву про відмову від прийняття спадщини на користь брата - ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача - ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_4 . Вона не розуміла в повній мірі, що відмовляється від усього спадкового майна, яке належало батьку - ОСОБА_4 .

Відмовившись від прийняття спадщини на користь свого брата позивач втратила можливість успадкувати 1/3 частку належного батьку на праві власності майна.

Позивач зазначає, що вказаний правочин був вчинений під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки вона втратила обох батьків у зв`язку із чим до цього часу перебуває у стресовому та пригніченому стані.

Таким чином, враховуючи викладені обставини (смерть обох батьків та у зв`язку з цим перебування позивача у стресовому та пригніченому стані), заява про відмову від спадщини була складена під впливом тяжкої для позивача обставини (смерті обох батьків) та на вкрай невигідних для неї умовах (втрата 1/3 частини всього спадкового майна), тому наявні всі передбачені законом підстави для визнання такого правочину недійсним.

Враховуючи відмову позивача від прийняття спадщини, пропущено строк для її прийняття. Причини пропуску строку для прийняття спадщини є поважними, а позовні вимоги про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини позивач вважає обґрунтованими.

Позивач просить суд:

- визнати недійсною заяву від 16 липня 2020 року, подану до приватного нотаріуса КМНО Сєніної О. О. про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визначити ОСОБА_1 додатковий строк в 2 (два) місяці з моменту вступу рішення у законну силу для подання заяви про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що позивач не надала доказів на підтвердження факту складення заяви від 16 липня 2020 року про відмову від прийняття спадщини на користь свого брата ОСОБА_2 на вкрай невигідних умовах. Будь-яких доказів впливу на позивача з боку іншої сторони - спадкоємців першої черги за законом (відповідачів у справі), під час складання оспорюваної заяви суду не надано і не встановлено таких обставин у судовому засіданні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2022 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її із Дарницького районного суду м. Києва.

04 жовтня 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_6 посилаються на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

У касаційній скарзі зазначається, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що правочин (заява про відмову від прийняття спадщини) були вчинені під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. Тобто, смерть обох батьків протягом двох місяців є тяжкою обставиною, яка до того ж в силу частини третьої статті 62 ЦПК України є загальновідомою обставиною та не потребує доказуванню.

Судом не враховано довідку ТОВ «Християнський адвентистський медичний центр» від 21 грудня 2020 року. На думку скаржника, суди помилково зауважили, що ця довідка не є медичним документом, оскільки не навели будь-яких правових обґрунтувань з цього приводу.

Відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

У жовтні 2022 року ОСОБА_3 надіслала відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 надіслав відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача - ОСОБА_5 (а. с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_4 , про що Дарницьким районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 23 січня 2020 року складено відповідний актовий запис № 112 (свідоцтво про смерть ОСОБА_4 , серія НОМЕР_1 від 23 січня 2020 року) (а. с. 12).

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 є позивач - донька померлого, відповідач ОСОБА_2 - син померлого та відповідач ОСОБА_3 - дружина померлого.

До складу спадщини входить: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 50,34 кв. м; житловий будинок з надвірними будівлями за АДРЕСА_2 ; земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,2500 га; земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,3491 га.

16 липня 2020 року ОСОБА_2 (відповідач у справі) звернувся до приватного нотаріуса КМНО Сєніної О. О. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , на підставі чого заведена спадкова справа № 11/2020 (а. с. 41).

В цей же день - 16 липня 2020 року ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про відмову від належної їй частки спадщини на користь брата ОСОБА_2 - відповідача у справі. В заяві ОСОБА_1 вказала, що вона усвідомлює значення своїх дій та має можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення без застосування фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, відмовляється від прийняття спадщини як за законом, так і за заповітом якщо він є (а. с. 42).

ОСОБА_3 (відповідач у справі) також подала нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини (а. с. 43).

Згідно довідки ТОВ «Християнський адвентистський медичний центр» від 21 грудня 2020 року № 35 ОСОБА_1 зверталася за консультаціями до лікаря-психіатра 05 жовтня 2020 року та 19 листопада 2020 року (а. с. 100).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із частиною першою статті 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 1274 ЦК України, спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (частина п`ята статті 1274 ЦК України).

Встановлено, звертаючись до суду із позовом у цій справі, ОСОБА_1 просила на підставі статті 233 ЦК України визнати недійсною заяву від 16 липня 2020 року про відмову від прийняття спадщини, складену, на її переконання, під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для неї умовах.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (стаття 203 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Аналогічна правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2021 року у справі № 149/1962/20, від 26 січня 2022 року у справі № 368/622/20 та від 02 березня 2023 року у справі № 196/611/17.

Згідно із усталеною судовою практикою, правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існують правовідносини щодо спадкування, тобто такі правовідносини пов`язані із втратою близьких та рідних людей. Отже, написання заяви про відмову від спадщини можливо лише у разі смерті спадкодавця. Тому у вказаних правовідносинах позивач повинна була б довести наявність інших обставин, які змусили її вчинити зазначений правочин.

Відповідно до вказаного, необґрунтованими є доводи скаржника, що факт смерті обох батьків і є тяжкою обставиною відповідно до статті 233 ЦК України.

Суди попередніх інстанцій встановили, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорювана заява укладена під впливом тяжкої для позивача обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Крім того, слід зазначити, що позивач оспорюючи вказаний правочин не надала доказів та не довела, що за відсутності тяжкої обставини, заяви про відмову від прийняття спадщини не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсною оскаржуваної заяви про відмову від спадщини на користь спадкоємця ОСОБА_2 на підставі статті 233 ЦК України.

Щодо довідки ТОВ «Християнський адвентистський медичний центр» від 21 грудня 2020 року № 35, яка на думку ОСОБА_1 є доказом укладення написання нею заяву про відмову від прийняття спадщини під впливом тяжкої обставини, то слід зазначити наступне.

Зі змісту вищезазначеної довідки відомо, що позивач зверталась до центру лише за консультаціями до лікаря-психіатра, а не перебувала у будь-якому медичному закладі на лікуванні. Крім того, зміст даної довідки не вказує на причинні фактори, які були викликані потребою звернення позивача до спеціалістів у відповідній області медицини та не є медичним документом, який вказує проходження лікування у медичному закладі.

Також, згадана довідка жодним чином не вказує на те, що позивач на час складання оспорюваної заяви знаходилась під впливом тяжкої обставини (тяжкої хвороби) та не містить відомостей про час та початок виниклого діагнозу, описаного лікарем-психіатром у довідці.

Інших доказів на підтвердження тяжкого стану здоров`я ОСОБА_1 на день написання заяви про відмову від прийняття спадщини матеріали справи не містять.

Враховуючи вищезазначене, доводи скаржника щодо неврахування судами довідки ТОВ «Християнський адвентистський медичний центр» від 21 грудня 2020 року № 35 є безпідставними.

Щодо позовної вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, то суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку про те, що у зв`язку із поданням заяви про відмову від спадщини та відсутності правових підстав для визнання такої заяви недійсною, позивач втратила право на спадкування, у зв`язку з чим відсутні підстави для визначення позивачу додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів попередніх інстанцій та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, підстав вийти за межі доводів касаційної скарги судом касаційної інстанції не встановлено.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко
Є. В. Петров