КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Ольшевська І.О.
Єдиний унікальний номер справи № 752/2471/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Верланова С.М. ,

секретар - Олешко Л.Ю.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київській крематорій», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору - замовлення та визнання права на отримання урни з прахом.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У грудні 2020 року (24 грудня 2020 року, штемпель на конверті) позивачка ОСОБА_1 подала вказаний позов до суду.

В обґрунтування вимог позивачка зазначає, що ОСОБА_3 - це її батько. Батько помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Про здійснення кремації над тілом померлого позивака дізналась 09 листопада 2020 року. Позивачка, як донька померлого, не володіла інформацією відносно особи, якій видано було свідоцтво про смерть батька, яка особа була замовником на організацію та проведення поховання, шляхом кремації, а також не володіла жодною інформацією щодо дати, часу та документів, на підставі яких було проведено кремацію. У відповідь на адвокатський запит стало відомо про те, що замовником за договором-замовлення № 2.139190к від 07 листопада 2020 року є ОСОБА_2 .

Як зазначає позивачка вона є єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 шляхом подання 19 листопада 2020 року приватному нотаріусу КМНО Соколову О.Є. заяви про прийняття спадщини. За час свого життя ОСОБА_3 не уповноважував, як в усній (у присутності свідків), так і в письмовій формі будь-яких осіб, в тому числі ОСОБА_2 , на здійснення поховання його тіла шляхом кремації. Особою, яка мала право здійснити поховання померлого та яка мала право на укладення з Ритуальною службою СКП «КИЇВСЬКИЙ КРЕМАТОРІЙ» договору-замовлення на організацію та проведення поховання померлого ОСОБА_3 була та продовжує бути його єдина дочка та спадкоємиця ОСОБА_1 .

Таким чином, позивачка заявляє та стверджує, що Договір від 07 листопада 2020 року безпосередньо стосується її прав та інтересів, як дочки та спадкоємці померлого ОСОБА_3 , оскільки факт укладення Договору від 07 листопада 2020 року позбавляє позивачку права на отримання урни з прахом та права па здійснення почесного поховання свого рідного батька на місці родинного поховання. Враховуючи викладене, позивачка вимушена звернутись до суду з позовною заявою за захистом своїх прав та інтересів. Позивачка стверджує, що наявні правові та фактичні підстави для визнання Договору-замовлення №2.139190к від 07 листопада 2020 року недійсним.

У прохальній частині позову просила -

- визнати недійсним договір-замовлення № 2.139190к, укладений 07 листопада 2020 року між замовником ОСОБА_2 та виконавцем Ритуальною службою спеціалізованого комунального підприємства «КИЇВСЬКИЙ КРЕМАТОРІЙ» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), відповідно до умов якого 07 листопада 2020 року було здійснено кремацію тіла померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3

- визнати за ОСОБА_1 право на отримання в Ритуальній службі спеціалізованого комунального підприємства «КИЇВСЬКИЙ КРЕМАТОРІЙ» виконавчого органу Київської міської ради урни з прахом померлого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою судді від 26 січня 2021 року за вказаною позовною заявою відкрито провадження та вирішено подальший розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Крім того, вирішено питання про витребування доказів та витребувано:

від Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) належним чином засвідчену копію Договору-замовлення №2.139190к від 07 листопада 2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та виконавцем Ритуальною службою спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); належним чином засвідчену копію паспорту особи-замовника проведення кремації померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3

у Київського міського відділу державної реєстрації смерті центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) інформацію про особу, якій Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було вперше видано свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та належним чином засвідчену копію довідки про причини смерті ;

у Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня №1» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) належним чином засвідчену копію довідки про причини смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та інформацію про особу, якій було видано дану довідку.

Ухвалою суду від 18 лютого 2021 року здійснено перехід від спрощеного порядку розгляду до загального та призначено підготовче засідання у справі.

Представник відповідачки ОСОБА_2 22 лютого 2021 року подав відзив на позов. У відзиві заперечує проти задоволення позову з огляду на те, що позивачкою не доведено порушення норм матеріального права, зокрема ч. 1 ст. 26 Закону України «Про поховання та похоронну справу», п. 3.1, 3.2 Правил користування крематоріями, затверджених Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 373 від 08 серпня 2013 року, внаслідок чого відсутнє порушення ч. 1 ст. 203 ЦК України та наявне безпідставне застосування ст. 215 ЦК України щодо визнання недійсним оспорюваного договору. Сторона відповідачки вважає, що ОСОБА_2 мала повноваження на укладання договору-замовлення на поховання померлої особи, оскільки ст. 11 Закону України «Про поховання та похоронну справу» встановлено, що поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями) дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалась поховати померлого. Таким чином, перелік суб`єктів, що можуть виступати виконавцем волевиявлення померлого, не є обмежений та особа, що проживала однією сім`єю без реєстрацію шлюбу, ким є ОСОБА_2 , має та мала права та повноваження на укладання правочину - договору-замовлення на поховання померлої особи ОСОБА_3 , вчиненого 07 листопада 2020 року після смерті останнього.

Відповідач - Ритуальна служба спеціалізованого комунального підприємства «Київській крематорій», 29 квітня 2021 року подав відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача вважає безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню в повному обсязі позовну заяву. У відзиві зазначено, що ОСОБА_2 є особою, яка зобов`язалась поховати померлого, правомірно уклала договір-замовлення № 2.139190к на організацію та проведення поховання ОСОБА_3 , відповідно до ст. 11 Закону України «Про поховання та похорону справу» та п.п. 3.1, 3.2 Правил користування крематоріями, є особою, яка сплатила кошти за послугу кремації померлого, а тому і урна з прахом підлягає передачі їй у відповідності до чинного законодавства.

У відповіді на відзив позивачка стверджує, що відповідачка ОСОБА_2 вводить суд в оману, перекручує факти, а викладені у відзиві обставини є такими, що не відповідають дійсності та є не доведеними належними та допустимими доказами.

Ухвалою суду від 06 жовтня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову. У скарзі зазначено, що в результаті прийнятого рішення, суд порушив її право спадкоємиці на поховання батька за звичаями його релігії.

Від відповідачів у справі до суду апеляційної інстанції надійшли відзиви на апеляційну скаргу. У відзивах зазначено, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 31 серпня 2023 року за адресами , які були зазначені в матеріалах справи. Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від апелянта не надходило. Представник апелянта та інші особи , які є учасниками справи, приймали участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції .

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що відповідач - Ритуальна служба спеціалізованого комунального підприємства «Київській крематорій», був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, відсутні підстави вважати причини неявки до суду поважними.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 є батьком позивачки - ОСОБА_1 Помер ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Причина смерті - двобічна пневмонія, що зазначено у довідці про причину смерті до форми № 106/0 № 1129, яка видана для поховання.

Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 06 листопада 2020 року видано свідоцтво про смерть ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 , про що зроблено відповідний актовий запис № 19152.

Між ОСОБА_2 та Ритуальною службою СКП «Київський крематорій» 07 листопада 2020 року на підставі положень Закону України «Про поховання та похоронну справу» укладено договір замовлення № 2.139190К на організацію та проведення поховання.

Предметом укладання договору-замовлення є організація та проведення виконавцем поховання, облаштування місця поховання надання ритуальних послуг та реалізації предметів ритуальної належності в ритуальній службі СКП «Київський крематорій» померлого ОСОБА_3 , номер та дата видачі свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , а/з 19152.

Відповідно до п. 6.1. договір замовлення набирає чинності з моменту його укладання і діє до моменту завершення надання всіх послуг, оплачених замовником.

Виконавцем здійснено кремацію тіла померлого, як визначено у договорі, з боку замовника послуги сплачені, що підтверджується фіскальним чеком від 07 листопада 2020 року № .

Крім того, ОСОБА_2 з ФОП ОСОБА_4 укладено договір про надання ритуальних послуг б/н від 07 листопада 2020 року предметом якого є надання ритуальних послуг власними силами продаж/реалізація предметів і товарів ритуальної приналежності, для організації і проведення поховання померлого ОСОБА_3 та відповідно до акту приймання передачі наданих послуг від 07 листопада 2020 року - виконаний належним чином.

Відповідно до довідки на одержання праху № 2.1391190К, прийнято на кремацію: ОСОБА_3 , дата оформлення: 07 листопада 2020 року, дата одержання урни з прахом: 17 листопада 2020 року

Тобто, 07 листопада 2020 року тіло померлого ОСОБА_3 було кремовано, що не заперечується сторонами у справі.

Відповідно до п. 2 Типового положення про ритуальну службу в Україні, затвердженого Наказом Держжитлокомунгоспу України 19 листопада 2003 року № 193, Ритуальна служба у своїй діяльності керується Конституцією України, Законом України «Про поховання та похоронну справу», іншими законами України, нормативно-правовими актами, що приймаються на виконання законів України, а також цим Положенням.

У відповідності до п. 3.10. Правил користування крематоріями, затверджених Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 08 серпня 2013 року № 373, урна з прахом видається виконавцю волевиявлення померлого або представнику ритуальної служби через три робочі дні після кремації для захоронення в колумбаріях та родинних похованнях на інших кладовищах або для перевезення до іншого населеного пункту при пред`явленні документа, що посвідчує особу.

Водночас, згідно вищевказаних Правил, виконавцем волевиявлення померлого є особа, яка здійснює поховання померлого згідно з волевиявленням останнього, або чоловік (дружина), батьки (усиновителі), діти, сестра, брат, дід або баба, онук (правнук), інша особа, яка зобов`язалася поховати померлого (в разі якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого).

Згідно п. 3.1. Правил поховання шляхом кремації виконується згідно з волевиявленням померлого, вираженого в усній (у присутності свідків) або в письмовій формі, завіреній в установленому законодавством порядку, та/або за бажанням виконавця волевиявлення померлого, чоловіка (дружини), батьків (усиновителів), дітей, сестри, брата, діда або баби, онука (правнука), іншої особи, яка зобов`язалася поховати померлого.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи у разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком(дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом, або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалася поховати померлого.

Позивачка у позові зазначала , що відповідачка ОСОБА_2 не має ніякого відношення до померлого ОСОБА_3 , і на її думку батько не уповноважував ОСОБА_2 щодо його похорону . При цьому позивачка вважає,що вона є єдиною спадкоємицею батька, а тому в силу вище наведених положень закону наділена правом щодо організації та проведення поховання її батька ОСОБА_3 , і саме тому договір - замовлення № 2.139190к, має бути визнаний судом недійсним, а позивачка у судовому порядку має бути наділена правом щодо поховання урни з прахом померлого.

Частинами 1, 3, 5 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень статей 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У договорі виявляється воля не однієї особи, а двох чи кількох, причому волевиявлення учасників за своїм змістом мають збігатися і відповідати одне одному; договір - це така спільна дія осіб, яка спрямована на досягнення певних цивільно-правових наслідків: встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Основною особливістю цивільних правовідносин є те, що вони засновані на рівності, автономії волі, майновій і організаційній відокремленості її суб`єктів. У зв`язку з цим однією із засад цивільного законодавства є свобода договору (стаття 3 ЦК України), суть якої розкрита у статті 627 ЦК України і полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені положеннями статті 203 ЦК України, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства (частина 1 статті 203 ЦК України).

Недодержання особою при вчиненні правочину наведених вимог в силу приписів статті 215 ЦК України є правовою підставою для визнання його недійсним у судовому порядку.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною 2 статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Перелік підстав визначений у статті не є вичерпним, про що прямо зазначено у відповідних статтях.

При розгляді позову про визнання недійсним правочину судом має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 906/1061/20.

Верховним Судом неодноразово наголошувалось, що суд, який розглядає справу має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Захист цивільних прав - це передбачені способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (п.5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (п. 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (п.57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (п. 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (п. 14).

Отже, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Але це означає лише те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Так, відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі визнання недійсним правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тлумачення статті 216 ЦК України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину.

До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в статті 216 ЦК або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

При цьому наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається в його сторони.

Такі юридичні наслідки під час виконання сторонами недійсного правочину поєднуються з реституційними, які полягають у поверненні в натурі кожною стороною одна одній, одержаного ними на виконання цього правочину.

У постанові Верховного Суду від 03 грудня 2021 року у справі № 906/1061/20 об`єднана палата Касаційного господарського суду дійшла висновку, що позовна вимога про визнання недійсним виконаного договору без вирішення судом питання про застосування правових наслідків такої недійсності може бути самостійним предметом розгляду у господарському суді, адже заява такої вимоги є також належним способом захисту, який передбачений законом. Водночас суд має визначитися із ефективністю такого способу (з`ясувати можливість проведення двосторонньої реституції, її вплив на відновлення прав держави). Разом із тим, вимога про застосування наслідків недійсності може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги.

З огляду на встановлені обставини ,суд першої інстанції, правильно відмовляючи у задоволенні позивачці , зокрема зазначив ,що обраний позивачкою спосіб захисту є таким, що передбачений чинним законодавством, однак не є ефективним у подібній категорії справ, з огляду на правову природу договору-замовлення на проведення та організацію поховання шляхом кремації, оскільки юридичні наслідки вже створені та не можуть бути повернуті шляхом реституції на підставі недійсного правочину, крім того визнання недійсним Договору-замовлення № 2.139190к від 07 листопада 2020 року не відновить порушеного права позивачки , оскільки кремація померлого вже відбулася, укладеним договором не завдано будь-яких збитків, які мають бути відшкодовані на користь позивачки, та визнання договору недійсним не забезпечить позивачку правом укладення договору від її імені.

Суд першої інстанції, враховуючи ,що первинна позовна вимога не підлягає задоволенню, правильно визначив ,що і похідна вимога, яка полягає у визнанні за позивачкою права на отримання в Ритуальній службі спеціалізованого комунального підприємства «КИЇВСЬКИЙ КРЕМАТОРІЙ» виконавчого органу Київської міської ради урни з прахом померлого ОСОБА_3 , задоволенню не підлягає.

Верховний Суд неодноразового наголошував на тому, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, зокрема, про це йдеться і в постанові №939/1078/20 від 19.05.2021р.

Доводи апеляційної скарги, що порушено право позивачки на поховання батька за єврейськими традиціями, без розтину, бальзамування, кремації тіла є безпідставним, оскільки кремація як така вже відбулася. Доводи скарги в частині недійсності медичних довідок (про наявність РНК корона вірусу, причини смерті ОСОБА_3 та інші), не є предметом спору, не спростовують висновків суду. Доводи скарги в частині відсутності доказів оплати ритуальних послуг, спростовуються наявними в матеріалах справи чеками. Інші доводи скарги є безпідставними співпадають із доводами позовної заяви, були предметом розгляду справи, їм надана оцінка.

Європейським судом з прав людини у своїх рішення, а саме: що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Виходячи з системного аналізу ст. ст. 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до ЦПК України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних інтересів покладено саме на позивача, а відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Разом з тим, з урахуванням практики ЄСПЛ (пункт 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та пункт 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02) судом враховано, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

З огляду на вказане , доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України , суд ,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на постанову може бути подана до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 вересня 2023 року.

Головуючий

Судді