Постанова

Іменем України

26 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 2-3067/11

провадження № 61-21295св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач- Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , Львівська міська рада, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2011 року Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про зобов`язання до вчинення дій шляхом знесення самочинного будівництва, в якому просить зобов`язати ОСОБА_1 демонтувати самовільно збудований гараж під літерою «З» (відповідно до технічного паспорта на будинок) розміром 8,70х4,50м на АДРЕСА_1 за власний рахунок.

Позовна заява мотивована тим, що 26 серпня 2011 року головою Шевченківської районної адміністрації видано розпорядження № 652 «Про демонтаж самовільно збудованого гаражу», яким відповідача зобов`язано в місячний строк з дня отримання розпорядження демонтувати самовільно збудований гараж під літерою «З» (відповідно до техпаспорта на будинок) розміром 8,70х4,50м на АДРЕСА_1 . Копія розпорядження вручена відповідачу 01 вересня 2011 року, однак від підпису про отримання розпорядження відповідач відмовився. Відповідач у добровільному порядку вимоги розпорядження не виконав, про що комісією ЛКП «Збоїща-408» було складено акт від 27 жовтня 2011року.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова

від 29 листопада 2011 року позов Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про зобов`язання до вчинення дій шляхом знесення самочинного будівництва задоволено та зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати самовільно збудований гараж, що значиться під літерою «З» згідно технічного паспорта, розміром 8,70х4,50м на АДРЕСА_1 за власний рахунок. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2012 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2011 року скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку.

01 березня 2012 року ОСОБА_1 в судовому засіданні подав зустрічну позовну заяву до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання права власності.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 01 червня 2012 року провадження у справі за позовом Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третьої особи ОСОБА_2 , про зобов`язання до вчинення дій та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання права власності, зупинено до набрання законної сили рішенням апеляційного суду Львівської області по цивільній справі №22ц/4383/11.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 05 лютого 2014 року провадження у справі поновлено.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 травня 2014 року позов Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради задоволено та зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати самовільно збудований гараж, що значиться під літерою «З» згідно технічного паспорта, розміром 8,70х4,50м. на АДРЕСА_1 за власний рахунок. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 15 липня 2014 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 травня 2014 року.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 28 липня 2014 відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 травня 2014 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 лютого 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 задоволено, ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 липня 2014 року скасовано, справу передано до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16 вересня 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 травня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області

від 16 вересня 2015 року в частині позовних вимог Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третьої особи - ОСОБА_2 , про зобов`язання до вчинення дій скасовано, провадження у справі в цій частині закрито.

Постановою Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року в частині вирішення позовних вимог Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради скасовано, справу в цій частині направлено на розгляду до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 16 вересня 2015 року в частині вирішення позовних вимог Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третьої особи ОСОБА_2 скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У травні 2019 року Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради уточнила позовні вимоги (змінила предмет позову) та просила суд зобов`язати ОСОБА_1 демонтувати самовільно збудовану господарську будівлю під літерою «З» (відповідно до техпаспорта на будинок) розміром 9.05х4.56м на АДРЕСА_1 за власний рахунок.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 02 березня

2020 року у складі судді Свірідової В. В. позов Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати самовільно збудовану господарську будівлю під літерою «З» (відповідно до техпаспорта на будинок) розміром

9,05 х 4,56 м, яка розташована на АДРЕСА_1 , за власний рахунок. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна будівля збудована ОСОБА_1 самовільно без згоди іншого співвласника будинковолодіння - ОСОБА_2 , та будівля під літ «З» збудована на земельній ділянці, необхідній для обслуговування будівлі «Г», що належить ОСОБА_2 , а відтак порушує права останнього у користуванні вказаним майном, оскільки будівля «З» збудована відповідачем біля будівлі під літ «Г» без дотримання мінімальної відстані між будівлями «Г» та «З», яка має складати 1 м для забезпечення можливості відповідного обслуговування конструктивних елементів будівлі «Г», право власності на яку підтверджується належними та допустимими доказами.

Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 26 серпня 2011 року №652 зобов`язано ОСОБА_1 у місячний строк з дня отримання розпорядження демонтувати самовільно збудований гараж під літ. «З» розміром 8.70м.х4,50м. на АДРЕСА_1 , однак зазначене розпорядження не було виконано.

Також судом враховано, що відповідно до листа Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 20 січня 2012 року вбачається,

що 05 жовтня 2011 року на засіданні міжвідомчої комісії (протокол № 18 п. 10) розглядалась заява ОСОБА_1 щодо узаконення самовільної прибудови гаража на АДРЕСА_1 . Рішення міжвідомчою комісією не було прийнято, оскільки між співвласниками будинку АДРЕСА_1 існує спір в суді щодо самочинного будівництва між учасниками процесу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 березня 2020 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позову Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування на притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови, проте доказів про неможливість проведення перебудови і що відповідач відмовляється її провести, позивач суду не надав.

Крім цього, апеляційним судом враховано, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 травня 2011 року у справі № 2-150/11, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2014 року, визначено порядок роздільного користування земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 за двома співвласниками будинковолодіння. У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні гаражем, земельною ділянкою, часткового знесення гаражу та приведення його у попередній стан відмовлено. При цьому судом було установлено, що на час розгляду справи судом першої інстанції гараж літ. «Г», належний ОСОБА_2 , відсутній.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У грудні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2022 року у складі колегії суддів:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М. відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2023 року у складі колегії суддів:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М. справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Синельникова Є. В., Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф. (судді-доповідач), Шиповича В. В. заяву про самовідвід судді Хопти С. Ф. у справі №2-3067/11 задоволено. Передано цивільну справу №2-3067/11 для здійснення повторного автоматизованого розподілу.

Відповідно до розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2023 року № 459/0/226-23, протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 квітня

2023 року справу призначено судді-доповідачеві Сакарі Н. Ю., судді, які входять до складу колегії: Синельников Є. В., Білоконь О. В., Осіян О. М., Шипович В. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, вказує, що суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі

№ 822/2149/18, від 10 квітня 2020 року у справі № 344/4319/16-а,

від 03 березня 2021 року у справі № 826/13266/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що як однією з підстав позову, так і одним із мотивів рішення суду першої інстанції є те, що відповідач здійснив будівництво будівлі під літ. «З» без дозволу на виконання будівельних робіт та без належного проекту.

Отже у спірних правовідносинах має місце той вид самочинного будівництва, для якого Цивільний кодекс України не встановлює правила, що знесенню передує рішення суду про зобовязання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову.

Тобто частина сьома статті 376 ЦК України спірні правовідносини не регулює.

Зазначає, що для висновку про задоволення позову у цьому випадку визначальним та достатнім є той факт, що відповідач здійснив будівництво без документів, що дають право на це, і без належно затвердженого проекту та з порушенням будівельних норм і правил, що призвело до порушення прав та законних інтересів третьої особи.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ОСОБА_1 просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними та необґрунтованими і висновків суду апеляційної інстанції не спростовують. Апеляційний суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права та врахував висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в ухвалі від 21 грудня 2016 року у цій справі.

Також зазначає, що ОСОБА_2 не має права оскаржувати постанову апеляційного суду як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, оскільки зазначене рішення у справі не порушує його прав як суміжного землекористувача і оскаржувана постанова не впливає на його права чи обов`язки.

Вказує, що частина сьома статті 376 ЦК України чітко передбачає алгоритм знесення самочинного будівництва, проте позивачем Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради він не був дотриманий.

13 квітня 2022 року ОСОБА_2 подав до суду пояснення з урахуванням відзиву відповідача, в яких, зокрема, зазначав, що суд першої інстанції у цій справі дійшов висновку, що його права при здійсненні відповідачем самовільного будівництва порушені. Також, відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що хоч внаслідок самовільного будівництва відповідачем будівлі під літ «З» були порушені його права, однак в матеріалах справи відсутні докази про неможливість провести перебудову, а також того, що відповідач відмовляється її провести. Вважає, що судами обох інстанцій встановлено ту обставину, що його права в даному випадку порушені.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з довідкою від 27 жовтня 2011 року з місця проживання про склад сім`ї і реєстрацію, виданої ЛКП «Збоїща-408», будинок на АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У будинку зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Згідно зі свідоцтвами про право власності, які видані згідно з розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 27 березня 2003 року №285, архівного витягу від 21 березня 1959 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є співвласниками (спільна частково власність) будинку АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 є власником 11/25 частини, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 - 14/25 ідеальних і реальних часток цього будинку.

Також, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є користувачами земельної ділянки площею 1 218,75 кв.м, яка закріплена за вказаним будинком.

Згідно з довідкою Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин департаменту містобудування Львівської міської ради №2403-3вих 1593 від 19 липня 2011 року земельна ділянка на АДРЕСА_1 для будівництва гаражу Львівською міською радою ОСОБА_1 не надавалась.

Відповідно до довідки Управління Держкомзему у місті Львові від 22 серпня 2011 року інформація про наявність зареєстрованого державного акту на право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 відсутня. Зазначено, що вказана земельна ділянка відноситься до державної форми власності, оскільки згідно пункту першого статті 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель переданих у комунальну та приватну власність.

Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 26 серпня 2011 року № 652 зобов`язано ОСОБА_1 у місячний строк з дня отримання розпорядження демонтувати самовільно збудований гараж під літ. «З» розміром 8,70 м х 4,50 м по АДРЕСА_1 .

Згідно з актами ЛКП`Збоїща-408» від 01 вересня 2011 року та від 27 жовтня 2011 року вказане розпорядження вручено ОСОБА_1 , який від підпису відмовився в присутності комісії.

Як вбачається з висновку експерта № 21-18 від 30 травня 2018 року за результатами проведення будівельно-технічної експертизи по заяві учасника цивільної справи №466/3067/11, господарська будівля під літерою «З» на АДРЕСА_1 по своєму функціональному призначенню не є гаражем, а є іншою господарською будівлею - сараєм, що використовується як побутовий склад для зберігання інвентарю та речей домашнього вжитку; господарська будівля (сарай) позначена літерою «З» на

АДРЕСА_1 відповідає державним будівельним нормам ДБН 360 92** щодо розташування на земельній ділянці та критеріям міцності, стійкості і надійності й придатна для подальшої експлуатації; господарська будівля (сарай) позначена літерою «З» на АДРЕСА_1 розташована на земельній ділянці, яка перебуває в користуванні ОСОБА_1 та жодним чином не випливає на планування, забудову, благоустрій вулиці та зручність утримання суміжним земельних ділянок.

Проте судом першої інстанції враховано, що експертом дослідження проводилися без правовстановлюючих документів на нерухоме майно іншого співвласника.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою та підстав для її скасування немає.

Правовідносини з приводу кваліфікації нерухомого майна як об`єкта самочинного будівництва унормовані приписами статті 376 Цивільного кодексу України.

Так, за визначенням частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Зі змісту наведеної норми закону вбачається, що під об`єктом самочинного будівництва законодавцем розуміється нерухоме майно, котре відповідає хоча б одній з таких кваліфікуючих ознак: 1) об`єкт розміщений на земельній ділянці, яка не була відведена під мету будівництва; 2) об`єкт зведений без документа з приводу дозволу на виконання будівельних робіт; 3) об`єкт споруджений без належно затвердженого проекту; 4) наявні істотні порушення будівельних норм і правил.

В свою чергу, колегія суддів зауважує, що сама лише кваліфікація нерухомого майна, як об`єкта самочинного будівництва, не призводить до виникнення абсолютного наслідку у вигляді безумовного знесення такого об`єкта.

Так, за правилом частини третьої статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, законом передбачено, що дефект у підставі речового права на земельну ділянку може бути нівельований зацікавленою особою шляхом одержання правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

За приписами частини четвертої статті 376 ЦК України об`єкт самочинного будівництва підлягає знесенню у разі, якщо продовження фізичного існування нерухомого майна (тобто збереження об`єкта) порушує права інших осіб.

Окрім того, за приписами частини сьомої статті 376 ЦК України об`єкт самочинного будівництва (за умови неможливості перебудови чи відмови особи від проведення перебудови) підлягає знесенню також і у разі:

1) істотного відхилення від проекту, обтяженого суперечністю суспільним інтересам або порушенням прав інших осіб; 2) істотного порушення будівельних норм і правил.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

З аналізу вказаної норми вбачається, що законодавцем чітко визначено випадки, у яких відповідний орган державної влади має право на звернення до суду з певними позовними вимогами (позовом): 1) про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову у разі наявності фактів: а) відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; б) істотного порушення будівельних норм і правил); 2) про знесення за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво позивач у разі наявності факту: а) якщо проведення такої перебудови є неможливим; б) особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення.

Отож, приведений перелік позовних вимог, з якими позивач вправі звертатись до суду, застосовується за наявності чітко визначених випадків та є взаємовиключними.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, звертаючись до суду з цим позовом Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради обґрунтовувала позовні вимоги положення частини сьомої статті 376 ЦК України.

Однак, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України для задоволення позову про зобов`язання знести самочинне будівництво необхідно встановити наявність таких фактів як:

- неможливість перебудови об`єкту;

- або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Проте, у даній справі позивачем не надано доказів неможливості перебудови об`єкта або відмови особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Крім того, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Проте, рішення суду щодо проведення перебудови відсутнє.

Колегія суддів звертає увагу на те, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах:

від 17 липня 2019 року у справі № 462/469/14-ц (провадження

№ 61-23742св18); від 21 травня 2020 року у справі № 726/824/15-ц (провадження № 61-45216св18) та від 30 червня 2020 року у справі № 201/2886/15-ц (провадження № 61-4332св20), від 27 червня 2022 рокуу справі № 723/2158/19 (провадження № 61-20591св21).

Отже, застосування до відповідача зобов`язання щодо знесення самочинно збудованого об`єкта є передчасним та не співмірним заходом, оскільки позивачем не використано всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Позивач не заявляв вимог про проведення перебудови об`єкту самочинного будівництва у спосіб, не пов`язаний із його знесенням.

Доводи касаційної скарги про те, що частина сьома статті 376 ЦК України спірні правовідносини не регулює, є безпідставними та висновків суду не спростовують, оскільки звертаючись до суду з цим позовом Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради обґрунтовувала свої вимоги саме приписами частини сьомої статті 376 ЦК України, а відповідно до вимог чинного законодавства суд розглядає справу в межах заявлених вимог, про що також було зазначено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року у цій справі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, викладених у постановах, що зазначені заявником у касаційній скарзі.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав.

Колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому її відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович