Ухвала

21 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 205/634/22

провадження № 61-11459ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Краснощокова Є. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2023 року, додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

26 липня 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу з пропуском строку на касаційне оскарження.

Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк, зокрема для: надання доказів на підтвердження обставин, що перешкоджали подати касаційну скаргу до 18 липня 2023 року та подання до Верховного Суду підписаної касаційної скарги у новій редакції, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) та яка відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, додавши до неї копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

На виконання вимог наведеної ухвали Верховного Суду від 07 серпня 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду довідку Дніпровського апеляційного суду від 25 серпня 2023 року, у якій зазначено інформацію щодо дати отримання копії повного тексту оскарженої постанови, та уточнену редакцію касаційної скарги.

В уточненій редакції касаційної скарги заявник зазначає підставою касаційного оскарження судового рішення пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц, від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15; постановах Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16 та від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі №233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначено, що процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі №147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зроблено висновок, що під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

У постанові Верховного Суду Українивід 16 листопада 2016 року у справі

№ 6-1746цс16, на яку посилається заявник, предметом спору було визнання кредитного договору від 26 червня 2008 року частково недійсним. Верховний Суд України зробив висновок, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит стосовно зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою визнати такі положення недійсними.

У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі

№ 6-2071цс16, на яку є посилання в касаційній скарзі, позивач оспорював умови кредитного договору від 09 вересня 2014 року. Суд зробив висновок, що послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а відповідні умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий висновок Верховний Суд України зробив на підставі положення абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору), за яким умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі N 727/557/16-ц позивач просив визнати недійсними кредитний договір та договори страхування.Верховний Суд зробив висновок про відсутність підстав для недійсності кредитного договору.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц, на яку міститься посилання в уточненій редакції касаційної скарги, зроблено висновок, що положення спірного кредитного договору від 28 травня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. З урахуванням наведеного, висновок суду апеляційної інстанції про те, що умови пунктів 7.2, 8.1, 8.4 кредитного договору від 28 травня 2008 року є недійсними у зв`язку із їх несправедливістю (за відсутності відповідних позовних вимог) не може вважатись таким, що узгоджується з вищепереліченими нормами матеріального права.

У цій справі позивач з посиланням на положення статті 1212 ЦК України, у зв`язку з набранням законної сили судовим рішенням про визнання недійсними деяких умов кредитного договору, просив стягнути на свою користь з АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти у розмірі 38 020,27 доларів США.

Суди встановили, що 22 червня 2005 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №090501-16/23. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2017 року у справі №205/1925/17-ц позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено та вирішено стягнути заборгованість за кредитним договором у сумі 27 059,84 доларів США. Зазначене заочне рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року у цивільній справі №205/9749/20 задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», визнано недійсними п. 1.1 (п. 7.1 після внесення змін), п. 3.11 (із змінами та доповненнями) кредитного договору №090501-16/23, який був укладений 22.06.2005 між ОСОБА_1 та АТ «КБ «ПриватБанк», а також п. 1 додаткового договору №3 від 18.02.2011 до цього кредитного договору в частині передбачених цими правочинами обов`язків позичальника щодо сплати комісійних винагород на користь банку за користування кредитом та за дострокове повернення кредиту, визнано недійсним п. 2.3.1 кредитного договору (із змінами та доповненнями) у частині передбаченого цим договором права банку на збільшення в односторонньому порядку розміру процентної ставки, визнано кредитний договір припиненим. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним п. 2.3.1 кредитного договору та визнання кредитного договору припиненим - скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» у справі № 205/9749/20 задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року в частині визнання недійсним пункту 1.1 (пункт 7.1 після внесення змін), пункту 3.11 (із змінами та доповненнями) кредитного договору, а також пункту 1 додаткового договору №3 від 18 лютого 2011 року до цього кредитного договору, скасовано та прийнято в цій частині нову постанову про відмову у їх задоволенні. Судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним пункту 4.3 кредитного договору залишено без змін. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним пункту 2.3.1 кредитного договору та в частині визнання кредитного договору припиненим, залишено без змін.

Апеляційний суд відхилив доводи ОСОБА_1 , що умови кредитного договору №090501-16/23 від 22 червня 2005 року щодо сплати щомісячних комісійних винагород за користування кредитом, а також за дострокове повернення кредиту є нікчемними, оскільки недійсність цих умов була предметом розгляду у іншій цивільній справі - № 205/9749/20, судове рішення у якій набрало законної сили. Постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року позивачу відмовлено у визнанні недійсним відповідних пункту 1.1 (пункт 7.1 після внесення змін), пункту 3.11 (із змінами та доповненнями) кредитного договору, а також пункту 1 додаткового договору №3 від 18 лютого 2011 року до цього кредитного договору, у зв`язку з пропуском позовної давності при зверненні до суду. У цій постанові Верховний Суд дійшов висновку, що вказані положення кредитного договору в частині передбачених цими правочинами обов`язків позичальника щодо сплати комісійних винагород на користь банку за користування кредитом та за дострокове повернення кредиту є несправедливими, що, однак, не свідчить про нікчемність зазначених умов договору.

З урахуванням предмет спору, підстав позову, змісту позовних вимог, встановлених фактичних обставин у цій справі, а також матеріально-правового регулювання спірних правовідносин на момент укладення кредитного договору від 22 червня 2005 року, висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі, не є подібними до правовідносин в справі, що переглядається.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не свідчать про наявність інших підстав касаційного оскарження, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

З огляду на зазначене, недоліки, вказані в ухвалі Верховного Суду від 07 серпня 2023 року, заявник не усунув.

Відповідне невиконання вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги унеможливлюють вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі та, відповідно, вирішення питання про поновлення строку на касаційне оскарження.

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

За змістом статті 185 ЦПК України, якщо скаржник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається скаржнику.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтями 185, 260, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2023 року, додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів вважати неподаною та повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснощоков