Ухвала

20 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 145/267/22

провадження № 61-8403св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Гніванський завод спецзалізобетону»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2023 року в складі колегії суддів Шемети Т. М., Сала Т. Б., Панасюка О. С.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення, поновлення допуску до роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивувала тим, що ОСОБА_1 працює у ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» на посаді транспортувальника підземної галереї.

Наказом ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» від 08 грудня 2021 року № 117 позивачку відсторонено від роботи без збереження заробітної плати як працівника, який не надав документів, передбачених частиною 3 пункту 1.2 наказу Міністерства охорони здоров`я України від 24 листопада 2021 року № 612 «Про заходи щодо обов`язкової вакцинації працівників філії», з 09 грудня 2021 року до усунення причин, що зумовили відсторонення.

Зазначала, що роботодавець грубо порушив її конституційне право на працю, що полягало у незаконному вимаганні від неї медичної інформації щодо наявності щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, застосуванні обмежень її права як працівника щодо повноцінної роботи. Вважає зазначений наказ незаконним, таким, що не відповідає чинному законодавству та грубо порушує її трудові права.

За таких обставин ОСОБА_1 просила:

визнати незаконним та скасувати наказ ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» від 08 грудня 2021 року № 117 «Про відсторонення від роботи працівників», яким її відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 09 грудня 2021 року;

зобов`язати відповідача поновити ОСОБА_1 на роботі шляхом допуску її до роботи;

стягнути з ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням від 15 червня 2022 року Тиврівський районний суд Вінницької області позов задовольнив частково; визнав протиправним і скасував наказ ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» від 08 грудня 2021 року № 117 в частині відсторонення від роботи ОСОБА_1 за період з 10 січня 2022 року по 01 березня 2022 року шляхом допуску її до роботи транспортувальником підземної галереї; стягнув з ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме: з 10 січня 2022 року до 01 березня 2022 року; вирішив питання про розподіл судових витрат; у задоволенні інших позовних вимог відмовив; рішення допустив до негайного виконання.

Суд першої інстанції виходив з того, що:

відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, яка викладена у рішенні Великої Палати КС України від 28 серпня 2020 року в справі № 1-14/2020(230/20), за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови КМ України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частини першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого пункту 2 розділ ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зазначається, що згідно з статтею 64 Конституції України, права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Відповідно до статті 22 Конституції України, Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод;

згідно з резолюцією Парламентської асамблеї Ради Європи (ПАРЄ) від 27 січня 21 року № 2361 (2021) «Вакцини проти Covid-19: етичні, юридичні та практичні міркування» та профільним законодавством України, щеплення проти СОVID-19 не є обов`язковим.

статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року N 1645-III чітко визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Тобто відмова цих працівників від обов`язкових профілактичних щеплень має відбутись саме у такому порядку, який встановлений законом. Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у тій же самій статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року N 1645-III у частині шостій, де зазначено, якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Враховуючи наведене, посилання відповідача у наказі як на підставу для відсторонення позивача від роботи на повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19, є порушенням вимог частин 2, 6 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року N 1645-III;

вимога про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 по суті містить вимогу надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень;

вакцинація від COVID-19 не включена до календаря щеплень ні як обов`язкові, ні як обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями, а відтак, наказом відповідача про відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19 порушено її права, гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод. Діями відповідача позивачка була позбавлена можливості працювати та отримувати заробітну плату, оскільки була відсторонена від роботи без збереження заробітної плати до часу, поки вона не буде вакцинована. З урахуванням відсутності в оспорюваному наказі посилання як на підставу його винесення подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивача від роботи, суд вважав, що такий наказ є безпідставним та підлягає скасуванню;

відповідно до наказу № 618 від 09 грудня 2022 року позивачка з 09 грудня 2021 року до 09 січня 2022 року перебувала у відпустці. Наказом 02 березня 2022 року № 53 ОСОБА_1 допущено до роботи, однак позивачка відмовилась від отримання зазначеного наказу, а тому суд задовольнив вимогу про визнання протиправним і скасування наказу ПрАТ «Гніванькй завод спецзалізобетону» №117 від 08 грудня 2021 року шляхом допуску її до роботи транспортувальником підземної галереї;

у порушення статті 46 КЗпП України роботодавець з власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи, тому за ОСОБА_1 мав зберігатись середній заробіток, який підлягає виплаті за період з 10 січня 2022 року до 01 березня 2022 року в розмірі та порядку, встановленому постановою Кабінетом Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою від 13 квітня 2023 року Вінницький апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив; у задоволенні апеляційної скарги ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» відмовив; рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 15 червня 2022 року скасував та ухвалив нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив:

визнав протиправним і скасував наказ ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» № 117 від 08 грудня 2021 року про відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати, на час відсутності щеплення проти COVID-19;

зобов`язав ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» допустити ОСОБА_1 до роботи транспортувальника підземної галереї;

стягнув з ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу (за період з 10 січня 2022 року до 01 березня 2022 року) в розмірі 15 229,20 грн без врахування податків та обов`язкових платежів;

вирішив питання розподілу судових витрат;

постанову в частині допуску до роботи та стягнення середнього заробітку за один місяць допустив до негайного виконання.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що

висновок суду першої інстанції у частині визнання незаконним та скасування наказу № 117 від 08 грудня 2021 року шляхом допуску позивачки до роботи транспортувальником підземної галереї є правильним. Проте, суд першої інстанції мотивував своє рішення неможливістю застосування в цій справі положень Постанови КМУ від 20 жовтня 2021 року № 1096 та відсутністю законодавчого регулювання такого відсторонення, що є неправильним;

неправомірним є також висновок суду про те, що наказ № 117 від 08 грудня 2021 року є незаконним з 10 січня 2023 року (з моменту фактичного відсторонення) до 01 березня 2023 року (до моменту допущення позивача до роботи), при цьому суд послався на те, що ОСОБА_1 з 09 грудня 2021 року до 09 січня 2022 року перебувала в оплачуваній відпустці. Позивач дійсно перебувала у відпустці в зазначений період, проте законність наказу про відсторонення оцінюється в цілому на момент його видачі: він не може бути чинним до певного моменту (через перебування позивачки у відпустці). У зв`язку з чим апеляційний суд вважав за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу № 117 від 08 грудня 2021 року;

суд першої інстанції не вирішив питання про допуск позивачки до роботи. Оскільки відсторонення позивачки від роботи є незаконним, позовна вимога про допуск ОСОБА_1 до роботи підлягає задоволенню з огляду на приписи статті 430 ЦПК України. При цьому апеляційний суд зазначив, що рішення в цій частині слід допустити до негайного виконання (за аналогією вирішення питання про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника);

ОСОБА_1 була відсторонена від роботи з 09 грудня 2021 року до 01 березня 2022 року, проте з 09 грудня 2021 року до 09 січня 2022 року вона перебувала в оплачуваній відпустці, тому за цей період середній заробіток за час вимушеного прогулу стягненню не підлягає. Апеляційний суд відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 обрахував середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 січня 2022 року (з дня коли закінчилася відпустка) до 01 березня 2022 року (останній день відсторонення) та встановив, що сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, складає 15 229,20 грн.

Аргументи учасників справи

У липні 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову апеляційного суду, у якій просить її скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку та направити справу в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду. Посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції:

при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу неправильно визначив період незаконного відсторонення позивачки від роботи з 10 січня 2022 року до 02 березня 2022 року;

зробив суперечливі висновки у своєму рішенні, зазначивши про наявність підстав для зобов`язання відповідача допустити ОСОБА_1 до роботи, чим підтвердив обставини того, що позивачка не була допущена до роботи з 02 березня 2022 року, проте, середній заробіток стягнув до 02 березня 2022 року, а не за весь час вимушеного прогулу, а саме до моменту ухвалення рішення судом апеляційної інстанції;

безпідставно взяв до уваги наказ ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» № 53 від 02 березня 2022 року, адже за вказаним наказом позивачку допущено до роботи не було. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про допуск ОСОБА_1 до роботи з 02 березня 2022 року, з указаним наказом роботодавець ОСОБА_1 не ознайомив, а тому відсутні підстави вважати, що позивачку було допущено до роботи з 02 березня 2022 року.

24 липня 2023 року до Верховного Суду від ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому товариство просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду в оскарженій частині без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість. Вказує, що роботодавець надав суду належні та допустимі докази того, що ОСОБА_1 була допущена до роботи з 02 березня 2022 року. Посилання позивачки на те, що вона не отримувала наказу ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» № 53 від 02 березня 2022 року про допуск до роботи, спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, поштовим відправленням рекомендованого листа, який позивачка відмовилася отримувати.

Рух справи

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 07 червня 2023 року касаційну скаргу позивачки передано на розгляд судді-доповідачеві ОСОБА_2 .

Ухвалою від 20 червня 2023 року Верховний Суд поновив ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови апеляційного суду; відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою; витребував з районного суду справу № 145/267/22; надав учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

30 червня 2023 року матеріали справи № 145/267/22 надійшли до Верховного Суду та передані судді-доповідачеві ОСОБА_2 .

Відповідно до розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2023 року № 1091/0/226-23, протоколів повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 вересня 2023 року, у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_2 справу призначено судді-доповідачеві Антоненко Н. О.

Ухвалою від 13 вересня 2023 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Межі та підстави касаційного перегляду

При перегляді у касаційному порядку судових рішень суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі від 20 червня 2023 року Верховний Суд зазначив, що підставою касаційного оскарження рішення суду першої та апеляційної інстанції заявниця зазначила пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що апеляційний суд при вирішенні справи в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку з час відсторонення від роботи: не врахував висновки, зроблені Верховним Судом у постанові від 26 серпня 2020 року в справі № 501/2316/15 та Верховним Судом України в постановах від 02 листопада 2016 року в справі № 6-2261цс16 та від 21 травня 2014 року в справі № 6-33цс14; не дослідив зібрані у справі докази.

Постанова апеляційного суду в касаційному порядку оскаржується позивачкою в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а в іншій частині не оскаржується та Верховним Судом не переглядається.

Позиція Верховного Суду

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то касаційне провадження закривається.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) конкретизовано вищевказаний висновок та зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, однаковими.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зроблено висновок, що під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

У справі № 501/2316/15, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, ОСОБА_1 звернулася з позовом до державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт», у якому просила: визнати незаконним та скасувати наказ про переміщення працівників підприємства; визнати незаконним та скасувати наказ про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України; поновити позивачку на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Вказаній позов мотивований тим, що наказ про переміщення працівників підприємства прийнятий з порушенням статті 32 КЗпП України, оскільки переведення було фактичним скороченням штату. Позивачка не погодилась на переміщення, а відповідач в порушення вимог статей 40, 43 КЗпП України провів незаконне звільнення з роботи. Під час вирішення спору в цій справі суди встановили, що наказ про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України є незаконним, у зв`язку з чим позивачка підлягає поновленню на роботі та на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу. Під час першого перегляду справи в суді касаційної інстанції, Верховний Суд у постанові від 16 січня 2018 року частково погодився з висновком апеляційного суду про наявність підстав для скасування наказу про припинення трудових відносин та поновлення позивачки на роботі, в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу направив справу на новий розгляд до апеляційного суту та зазначив, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення частини другої статті 235 КЗпП України, оскільки з роботодавця на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислення якого розпочинається з дня її звільнення. Під час другого перегляду справи, Верховний Суд у постанові від 26 серпня 2020 року зробив висновок про те, що апеляційний суд врахував висновки і мотиви скасування судового рішення, викладені Верховним Судом у постанові від 16 січня 2018 року, правильно визначив період вимушеного прогулу з 28 квітня 2015 року по 08 вересня 2016 року (з дня звільнення ОСОБА_1 по день ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі) та вірно визначив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У справі № 6-2261цс16, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, Верховний Суд України у постанові від 02 листопада 2016 року зазначив, що позивачку не було звільнено з роботи на підставі наказу роботодавця від 31 січня 2011 року (який вона не оспорювала), а змінено істотні умови її праці, зокрема, з 05 квітня 2011 року і до покращення фінансового стану відділення встановлено неповний робочий тиждень з виплатою 0,2 ставки посадового окладу. Позивачка була повідомлена про зміну істотних умов праці з дотриманням вимог частини третьої статті 32 КЗпП України, трудових відносин після цієї зміни умов праці не припинила, її вихід на роботу у спірний період один раз на тиждень підтверджується табелями обліку робочого часу, оплата праці в цей період проводилась пропорційно відпрацьованому часу, що відповідає вимогам статті 56 цього Кодексу. Отже, положення статті 235 КЗпП України передбачають виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у визначених цією статтею випадках, перелік яких є вичерпним і не передбачає виплати різниці в заробітку в разі зміни істотних умов праці, зокрема встановлення неповного робочого часу при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

У справі № № 6-33цс14, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, предметом спору було незаконне звільнення позивача на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України під час перебування позивача на амбулаторному та стаціонарному лікуванні. У вказаній справі Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2014 року зробив висновок, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 КЗпП України, а отже, встановивши, що звільнення позивача відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням.

У справі, що переглядається, предметом спору є вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення, зобов`язання допустити позивачку до роботи та стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи. При вирішенні спору, апеляційний суд встановив, що відсторонення позивачки від роботи через відсутність обов`язкового щеплення проти COVID-19 не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення, у зв`язку з чим апеляційний суд зробив висновок про скасування наказу про відсторонення та про наявність підстав для зобов`язання відповідача допустити позивачку до роботи та стягнути на її користь невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи у період з дати виходу позивачки з оплачуваної відпустки 10 січня 2022 року до дати допуску її до роботи 02 березня 2022 року.

Спірні правовідносини у справах № 501/2316/15, 6-2261цс16, 6-33цс14, на висновки Верховного Суду та Верховного Суду України у яких як на підставу касаційного оскарження посилається ОСОБА_1 , та у справі, що переглядається, за суб`єктним складом, предметом і підставами позову, фактичними обставинами справи, матеріально-правовим регулюванням спірних відносин не є подібними.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що під час судового розгляду справи суди не дослідили зібрані у справі докази.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом встановлено, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду та постановах Верховного Суду України та на які посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 26 серпня 2020 року в справі № 501/2316/15 та Верховного Суду України в постановах від 02 листопада 2016 року в справі № 6-2261цс16 та від 21 травня 2014 року в справі № 6-33цс14.

Керуючись статтями 260, 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 145/267/22 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Гніванський завод спецзалізобетону» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук