Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді - Бенца К.К.

при секретарі Майор Ю.В.

з участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді, в режимі відео конференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» про захист порушеного конституційного права споживача кредитних послуг та визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум » про визнанням недійсним кредитного договору №0124/07/26-CL від 27 червня 2007 року, що укладений між ним ОСОБА_3 та Ужгородською філією Акціонерного комерційного банку «Форум».

Мотивуючи позовні вимоги, вказує на те, що 27 червня 2007 року між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним банком «Форум» було підписано кредитний договір №0124/07/26-CL, за яким йому було відкрито відкличну поновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у доларах США під 13 % річних строком до 26.06.2017 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №0124/07/26-CL, 27 червня 2007 року між ОСОБА_3 та Ужгородською філією Акціонерного комерційного банку «Форум» було укладено іпотечний договір , посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Борисовою О.С. зареєстровано в реєстрі за № 1366.

Позивач посилається на те, що Банк не виконав свій обов`язок з проведення преддоговірної роботи з ним, як з майбутнім позичальником та споживачем кредитних послуг, як то передбачено вимогами ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п.2.1. Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року.

Позивач вказує, що Банком не надано споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; не надано споживачу в письмовій формі орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати страхування, юридичне оформлення тощо); не надано споживачу в письмовій формі інформацію про особу та місцезнаходження кредитодавця; не надано споживачу в письмовій формі варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; не надано споживачу інформацію про особу кредитодавця та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії (дозволів), яку Відповідач зобов`язаний надати згідно с. 89, 90, 91(3) ЦК України, ст. 14 ГК України, ч. 4 ст. 4, ч. 2 (п.5) ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів»).

Крім того, зазначає, що йому, до підписання Кредитного договору не надано повної, своєчасної та достовірної інформації про наявність/відсутність в Ужгородській філії Банку Дозволу на надання кредиту в іноземній валюті, не ознайомлено з положенням про відділення, статутом Банку, наявними ліцензіями та дозволами. Окремо зазначає, що його не було повідомлено про необхідність отримання індивідуальної ліцензії, що необхідна для здійснення операцій з іноземною валютою на території України, а саме для отримання кредиту в іноземній валюті та умовах у кредитному договорі та подальшого його виконання (погашення) відповідно до Декрету КМУ №15-93 від 19.02.1993 року.

Поряд з цим, позивач вказав, що Відповідач не повідомив його про те, що Ужгородська філія, на момент підписання кредитного договору не мала генеральної ліцензії НБУ на здійснення операції в іноземній валюті, і що надання/ отримання кредиту в іноземній валюті та подальше його виконання, потребує отримання індивідуальної ліцензії НБУ на підставі ст.5 Декрету №15-93.

Вважає умови кредитного договору несправедливими.

Позивач був ознайомлений лише з тією інформацією, яка була фактично викладеною безпосередньо в змісті самого договору, який був розроблений відповідачем.

З посиланням на викладене, на приписи ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» просить суд визнати недійсним кредитний договір №0124/07/26-CL від 27 червня 2007 року з підстав, передбачених ст. 203, ст. 215 ЦК України.

Ухвалою суду від 26 квітня 2021 року замінено сторону відповідача в справі ПАТ «Банк Форум» його правонаступником ТОВ ФК «Інвестохіллс Веста».

13.07.2021 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву .У відзиві на позов відповідач заперечив проти його задоволення, зазначив, що доводи позичальника з приводу неповідомлення йому умов кредитування спростовуються положеннями кредитного договору, а саме пунктом 7.9., а сам договір укладено з ініціативи самого позичальника, який на момент його укладання не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови сплачував кредитні кошти, чим визнав умови договору. Окремо відповідач звернув увагу на те, що 07.05.2021 року Позивач надіслав новому кредитору заяву про проведення реструктуризації заборгованості за кредитним договором.

15.07.2021 року позивач подпв до суду відповідь на відзив. У відповіді на відзив Позивач вказав, що ТОВ ФК «Інвестохіллс Веста» не є стороною у справі та те що до відзиву не додано повноважень підписанта відзиву. По суті відзиву і предмету позову аргументів зазначено не було.

29.07.2021 року представник відповідача подав до суду заперечення. У своєму запереченні від 29.07.2021 року Відповідач зазначив, що Позивач у відповіді на відзив не надав жодних обґрунтованих пояснень і міркувань, щодо викладених у відзиві заперечень на позов.

Також 30.03.2023 року до суду надійшли додаткові пояснення представника Позивача у яких фактично дублюються аргументи позовної заяви з посиланням на порушення тих саме норм законодавства України, якими обґрунтовував позов Позивач.

Позиція сторін справи :

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала , просила суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позові, надавши суду пояснення аналогічні вказаним у позові. Звернула увагу на Правила надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав і мотивів викладених у відзиві. Просив відмовити у задоволенні позову.

Справа перебувала на розгляді суддів Сарай А.І., Світлик О.М.

Заяви, клопотання.

28.08.2020 року представником ТОВ ФК «Інвестохіллс Веста» подано до суду клопотання про залучення правонаступника;

21.01.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи та ознайомлення з матеріалами;

15.03.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи;

28.04.2021 року представником ТОВ ФК «Інвестохіллс Веста» подано до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами;

28.06.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про участь в режимі відеоконференції;

28.06.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про зупинення провадження;

24.06.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи;

05.07.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про участь в режимі відеоконференції;

05.07.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про зупинення провадження;

13.07.2021 року представником відповідача ТОВ ФК «Інвестохіллс Веста» подано до суду відзив;

15.07.2021 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив;

29.07.2021 року представником відповідача ТОВ ФК «Інвестохіллс Веста» подано до суду заперечення;

12.08.2021 року представником відповідача ТОВ ФК «Інвестохіллс Веста» подано до суду заперечення на клопотання про зупинення провадження;

06.12.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про участь в режимі відеоконференції;

19.01.2022 року представником відповідача ТОВ ФК «Інвестохіллс Веста» подано до суду клопотання про відкладення;

01.06.2022 року представником позивача подано до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами;

03.06.2022 року представником позивача подано до суду клопотання про відкладення;

05.07.2022 року представником відповідача ТОВ ФК «Інвестохіллс Веста» подано до суду клопотання про відкладення;

10.08.2022 року представником відповідача ТОВ ФК «Інвестохіллс Веста» подано до суду клопотання про участь в режимі відеоконференції;

25.10.2022 року позивачем подано до суду клопотання про відкладення;

24.10.2022 року представником відповідача ТОВ ФК «Інвестохіллс Веста» подано до суду клопотання про відкладення;

16.11.2022 року представником відповідача ТОВ ФК «Інвестохіллс Веста» подано до суду клопотання про участь в режимі відеоконференції;

16.11.2022 року представником позивача подано до суду клопотання про участь в режимі відеоконференції;

18.11.2022 року позивачем подано до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами;

27.01.2023 року представником відповідача ТОВ ФК «Інвестохіллс Веста» подано до суду клопотання про участь в режимі відеоконференції;

02.02.2023 року представником позивача подано до суду клопотання про участь в режимі відеоконференції;

05.03.2023 року представником відповідача ТОВ ФК «Інвестохіллс Веста» подано до суду клопотання про участь в режимі відеоконференції;

27.02.2023 року представником позивача подано до суду клопотання про участь в режимі відеоконференції;

30.03.2023 року представником позивача подано до суду додаткові письмові пояснення;

25.04.2023 року представником відповідача ТОВ ФК «Інвестохіллс Веста» подано до суду клопотання про участь в режимі відеоконференції;

02.05.2023 року представником позивача подано до суду клопотання про участь в режимі відеоконференції;

22.08.2023 року представником відповідача ТОВ ФК «Інвестохіллс Веста» подано до суду заяву про застосування строку позовної давності.

В ході розгляду справи проведені наступні процессуальні дії:

26 квітня 2021 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду замінено сторону відповідача правонаступником;

24.06.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено проводити розгляд справи в режимі відеоконференції.

12.08.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено проводити розгляд справи в режимі відеоконференції.

21.11.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено проводити розгляд справи в режимі відеоконференції.

03.02.2023 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено проводити розгляд справи в режимі відеоконференції.

06.02.2023 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду відмовлено у зупиненні провадження у справі;

24.03.2023 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено проводити розгляд справи в режимі відеоконференції.

28.03.2023 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено проводити розгляд справи в режимі відеоконференції.

27.04.2023 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено проводити розгляд справи в режимі відеоконференції.

03.05.2023 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено проводити розгляд справи в режимі відеоконференції.

05.05.2023 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено закрити підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті.

Заслухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача , вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Фактичні обставини справи:

Судом встановлено, що 27 червня 2007 року між ОСОБА_3 та Ужгородською філією Акціонерного комерційного банку «Форум» укладено Кредитний договір №0124/07/26-CL. ( а.с. 11-13, Т.1)

За умовами вказаного договору Банк Надає Позичалькику кредит на споживчі цілі у сумі 40 000 (сорок тисяч доларів США 00 центів).

Кредитні кошти надаються строком по 26.06.2017 року. (пункт 1.2. Кредитного договору). За користування кредитними коштами встановлюється плата у розмірі 13% процентів річних.

Пунктом 2.1. Кредитного договору передбачено, що забезпеченням повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом та можливої неустойки (штраф, пеня) є житловий будинок загальною площею 132.2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Договором обумовлено що кредитні кошти надаються Банком позичальнику за умови: Набуття чинності цим Договором, Набуття чинності правочинами щодо забезпечення виконання зобов`язань, зазначеними п.2.1 цього Договору; отримання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна…; отримання витягу з Державного реєстру іпотек…

Пунктом 2.3. Договору сторони погодили, що ліміт кредитування за кредитною лінією зменшується згідно з графіком (Додаток 1 до Договору), який є невід`ємною частиною цього договору.

Серед інших суттєвих умови Договору які мають значення для правильного вирішення справи суд відзначає пункт 3.4.2. яким сторони погодили, що Позичальник має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання кредиту без пояснення причин. Перебіг строку розпочинається з моменту передачі позичальнику укладеного договору та пункт 7.2. яким унормовано, що сторони зафіксували свою згоду з тим, що ними узгоджені усі істотні умови і зобов`язуються надалі ніяких претензій одна до одної з цього приводу не мати. Цей договір відображає повне розуміння сторонами його предмету, та інших питань зазначених у цьому договорі.

Кредитний договір також містить пункт 7.9 яким встановлено, що умови кредитування відповідно до п.2 ст. 11 ЗУ «Про захист право споживачів» позичальником отримано до укладення цього договору.

Предметом спору є визнання недійсним кредитного договору.

Нормативно-правове обґрунтування :

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Як роз`яснено судам в п.14 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Аналогічну думку висловлено пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», яким роз`яснено, що судам необхідно враховувати, згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України, що зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнароднимдоговорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повиненсуперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин другої, третьої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Аналізуючи частину третю статті 215 ЦК України можна дійти висновку, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню статті 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права.

Недійсність - це така ознака правочину, який його сторони мали намір укласти чи уклали, яка має бути притаманна цьому юридичному факту на момент його вчинення. Якщо недійсність обґрунтовується обставинами, які на момент його вчинення не існували, це не може бути підставою для рішення суду про визнання його недійсним.

Позивач звернувшись до суду з позовом про визнання недійсним договору кредиту та посилався на невідповідність договору вимогам закону та несправедливість умов договору кредиту.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону в редакції на час укладення зазначеного договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно з пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини 3 статті 18 Закону в редакції на час укладення зазначеного договору несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Відповідно до частини другої статті 11 Закону в редакції на час укладення зазначеного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом статей 11, 18 Закону, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15 Верховний Суд України наголосив, що Закон застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України необхідно розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Суд у розглядуваній справі, дослідивши надані сторонами докази, встановив, що під час укладення оспорюваного кредитного договору було дотримано вимоги законодавства, зокрема, досягнуто сторонами договору згоди з усіх істотних умов: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та повернення; види (способи) забезпечення зобов`язання позичальника; відсоткова ставка; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір укладено у письмовій формі та підписано його сторонами; сторони кредитного договору мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі.

Разом з тим, вбачається що Позивач заздалегідь до підписання кредитного договору, інціював процедуру його укладення та не мав об`єктивних перешкод ознайомитись із умовами видачі та повернення кредиту.

У матеріалах справи відсутні докази спростування презумпції правомірності правочину, зокрема, не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало приховування реального розміру відсоткової ставки та/або сукупної вартості кредитного договору, і такими діями відповідача були порушені права позивача, ОСОБА_3 не надав.

Крім того, ОСОБА_3 після укладення кредитного договору ініціював перед новим кредитором проведення реструктуризацію боргу, що свідчить про визнання останнім його договірного зобов`язання.

Наявні в справі та досліджені судом докази вказують на те, що із червня 2007 року до моменту подачі позову жовтень 2016 року позичальник вносив платежі на погашення кредиту та процентів за користування кредитом.

За умовами договору кредиту строк кредитування встановлено до червня 2017 року, проте з цим позовом ОСОБА_3 звернувся у жовтні 2016 року тобто за 8 місяців до закінчення строку кредитування.

Отже, ОСОБА_3 , систематично сплачуючи протягом тривалого часу періодичні платежі за договором, свідчить про те, що він погоджувався з умовами кредитного договору, не порушував питання про його розірвання протягом майже 10 років.

Поряд з цим суд, суд окремо хоче звернути увагу на наступне: відповідно до умов кредитного договору позивачу було відкрито відновлювальну кредитну лінію. Ліміт кредитної лінії, розмір відсоткової ставки за користування кредитом були погоджені між Банком та Позичальником, про що свідчать підписи сторін у договорі.

Відповідно до п. 21 Постанови № 5 від 05.03.2012 р. Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що витікають із кредитних правовідносин» договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами).

Так, Додатком 1 до кредитного договору було передбачено графік зменшення ліміту кредитування.

Отже, з урахуванням форми кредитування, додатком до договору є не графік повернення кредиту, а графік зменшення ліміту кредитування, оскільки в рамках існуючого на певну дату ліміту позичальник має право отримати бажану ним суму кредитних коштів, сплатити зазначену суму повністю або частково і знов отримати її.

Означене спростовує твердження позивача про відсутність графіку погашення платежів за кредитним договором.

Слід відмітити і те, що Так, відповідно до пункту 7.7 підписаного позивачем кредитного договору, «Умови кредитування відповідно до п. 2 ст. 11 «Про захист прав споживачів» Позичальником отримано до укладення цього договору».

Як вже зазначалось судом, Банком було відкрито Позивачу відновлювальну кредитну лінію.

З врахуванням того, що одержання конкретної суми із вказаного ліміту кредиту залежало від звернення із заявою позичальника і розмір цієї суми та дата звернення визначались самим позичальником довільно, тому відповідно, від конкретної одержаної суми визначались усі подальші фінансові зобов`язання, у зв`язку з чим повна сукупна вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним та інших фінансових зобов`язань споживача, пов`язаних з обслуговуванням та погашенням кредиту, не могла бути визначена в кредитному договорі з врахуванням особливостей кредитування шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії.

Суд повторно констатує, що відповідно до умов кредитного договору ОСОБА_3 було відкрито відновлювальну кредитну лінію. Ліміт кредитної лінії, розмір відсоткової ставки за користування кредитом були погоджені між Банком та Позичальником, про що свідчать підписи сторін у договорі. Згідно з п. 7.7. Кредитного договору умови кредитування, відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» Позичальником отримано до укладання цього договору. При цьому, Позивач, отримавши умови кредитування, на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови протягом 9 років.

У відповідності з правовою позицією Верховного суду України, яка викладена у Постанові від 02.12.2015 р. по справі № 6-1341цс15, за змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до матеріалів справи спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки.

Таким чином, доказом надання Позичальнику повної інформації про кредитні умови і як наслідок наявність вільного волевиявлення і відповідності внутрішньої волі є факт підписання Позичальником кредитного договору.

Доводи позивача при обґрунтуванні позовних вимог зводяться до того, що при укладенні кредитного договору його не проінформували належним чином щодо загальної сукупної вартості кредиту та її складових, умови укладеного між сторонами у справі договору суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів», не відповідають Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постанова Правління Національного банку України 10 травня 2007 року № 168, оскільки не містять відомостей щодо детального розпису загальної сукупної вартості кредиту та її складових, договір укладений з використанням нечесної підприємницької діяльності, тощо.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року № 168 регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту (п. 1.2 Правил).

Наслідки ненадання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту вказаними правилами не передбачені.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону «Про захист прав споживачів».

Статтями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним, як надання/ненадання суб`єктом господарювання інформації споживачеві послуг про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, тощо. У таких випадках споживач може наділятися правом на розірвання договору, правом на відшкодування завданих йому збитків, і на суб`єкта господарювання можуть накладатися штрафні санкції (ч. 7 ст. 15, ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів»).

За таких обставин, посилання Позивача на те, що кредитний договір слід визнати недійсним через порушення його права з боку Відповідача на інформацію щодо сукупної вартості кредиту та її складових, є безпідставним.

Разом з тим, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Наслідком недотримання вимог ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні договору споживчого кредиту, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, є зміна або визнання такого положення недійсним, що передбачено ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

За таких обставин, підстави для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним через невідповідність його умов вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», невідповідність умов договору положенням Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року № 168, в даному випадку відсутні.

Відповідно до ст.230 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Згідно із п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 року № 9 Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивач не надає доказів, які б свідчили про те, що зі сторони Відповідача при укладанні Кредитного договору були вчинені навмисні дії щодо обману Позивача стосовно його прав та обов`язків.

Ст. 13 ЗУ «Про захист прав споживачів» говорить, що: «Нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції».

П.2 ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

П. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. визначено, що: «Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях Відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення».

Тобто, Позивач зобовязаний довести належними та допустимими доказами умисел в діях Відповідача. Відповідно до чинного законодавства належним доказом, щодо наявності умислу в діях Відповідача по відношенню до Позивача під час укладення Кредитного договору має бути акт відповідного органу державної влади по притягненню Відповідача до відповідальності за відповідні

дії.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які за законом мають підтверджуватися певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Але, Позивачем не додано жодного належного доказу на підтвердження своїх тверджень.

Помилковими є також доводи Позивача, що всупереч нормам законодавства України зобов`язання у спірному кредитному договорі виражене в іноземній валюті - доларах США і він, як позичальник мав отримати індивідуальну ліцензію на проведення валютних операцій.

Так, на час укладення оспорюваного кредитного договору, нормативним актом, який регулював правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, був, зокрема, Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет КМУ).

Відповідно до статті 5 вказаного Декрету КМУ, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту другого статті 5 Декрету КМУ.

За змістом статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції на час укладення оспорюваного кредитного договору) операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик визначались як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлювався також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у пункті 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Аналізуючи вказані норми, можна дійти висновку, що на час укладення оспорюваного кредитного договору від 27 червня 2007 року, банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до вимог підпункту «в» пункту четвертого статті 5 Декрету КМУ індивідуальної ліцензії потребують операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, які законодавством не встановлені.

Отже, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ була наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Тобто надання кредитів у іноземній валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечило вимогам законодавства України чинного на час укладення оспорюваного кредитного договору.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

За встановлених обставин слід дійти обґрунтованого висновку, що банк дотримався вимог законодавства щодо надання кредиту в іноземній валюті, оскільки оспорюваний договір укладено до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг».

Доводи Позивача щодо невідповідності вимогам Закону пункту 2.9 договору кредиту про встановлення комісії за дії, які банк здійснює на власну користь, суд відхиляє, оскільки висновків суду вони не спростовують, Крім того, слід зазначити, що сплата комісії, встановлена одноразово, позичальник її сплатив при укладенні договору, а наявність підстав для визнання зазначеного пункту договору недійсним не встановлено.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача, суд вважає шо ним надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інших вагомих доводів які б могли слугувати підставою для задоволення позову суд не встановив, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності

Оцінюючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності, суд прийшов до наступного висновку.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість.

І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129).

Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю та недоведеністю, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності.

Таким чином, право позивача у даному випадку не порушене і воно не підлягає судовому захисту у спосіб, визначений позивачем.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав та мотивів викладених вище.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача.

Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 11,18,19 ЗУ «Про захист прав споживачів» , ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76, 81, 82, 89, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України , ст.ст.15, 16, 57, 60, 203, 215 , 256, 257, 261, 627, 1054 Цивільного кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» про захист порушеного конституційного права споживача кредитних послуг та визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги .

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 );

Відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» ( місце знаходження : м. Киів, вул. Сурикова 3 корп. 8 Б офіс 103)

Дата складання повного тексту судового рішення 04.09.2023 року

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца