КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/4980/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року у справі за позовом комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - КП «Київтеплоенерго») звернулося до суду з вказаним вище позовом, в якому просило стягнути:

з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за спожиту теплову енергію до 01 травня 2018 року у розмірі 350 649,89 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 21 389,64 грн, три проценти річних у розмірі 14 006,78 грн та 5 790,69 грн судового збору;

з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за спожиту теплову енергію за період з жовтня 2018 року по січень 2020 року включно у розмірі 207 863,69 грн, пеню у розмірі 16 265,98 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 4 404,39 грн, три проценти річних у розмірі 4 011,95 грн та 3 488,19 грн судового збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) № 601-18, відповідно до якого ПАТ «Київенерго» відступило, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги, зокрема, до фізичних осіб щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитої до 01 травня 2018 року теплової енергії.

Відповідно до пункту 2836 додатку № 1 до договору цесії позивач набув право вимоги заборгованості за спожиту до 01 травня 2018 року ОСОБА_1 теплову енергію за договором № 3303383 у розмірі 350 649,89 грн. Також згідно із пунктом 1.3 договору цесії позивач прийняв право вимоги до відповідача будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань у зв`язку з неналежною оплатою спожитої теплової енергії.

Вказувало, що 14 березня 2017 року між ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_1 було укладено договір № НОМЕР_1 на постачання теплової енергії, відповідно до якого постачальник зобов`язався виробити та поставити теплову енергію відповідачу на потреби опалення у приміщенні № 2а, 3а в будинку АДРЕСА_1 в період опалювального сезону у кількості та в обсягах згідно з додатком № 1 до цього договору, а відповідач зобов`язалася отримати її та оплатити вартість наданих послуг відповідно до умов, викладених в договорі.

В порушення умов зазначеного договору та вимог закону ОСОБА_1 не внесла оплату за отриману теплову енергію, в результаті чого за період з листопада 2017 року по жовтень 2018 року включно утворилась заборгованість, яка станом на дату укладення договору відступлення права вимоги становила 350 649,89 грн. Оскільки відносини між сторонам є грошовим зобов`язанням, то відповідач має сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 21 389,64 грн та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 14 006,78 грн.

На підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10 квітня 2018 року № 591 надання послуг з постачання теплової енергії із 01 травня 2018 року здійснювало КП «Київтеплоенерго».

25 листопада 2019 року між КП «Київтеплоенерго» та ОСОБА_2 укладено договір № НОМЕР_1 на постачання теплової енергії в приміщення № 2а, 3а в будинку АДРЕСА_1 . Договір набуває чинності 01 травня 2018 року і діє до 15 квітня 2020 року.

Порушуючи умови договору, відповідач своєчасно не вносила плату за спожиту теплову енергію, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість, яка станом на дату подання позову становить 207 863,69 грн. У зв`язку з чим, ОСОБА_2 на підставі статей 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» повинна сплатити позивачу пеню за прострочення виконання зобов`язання в сумі 16 265,98 грн, а також інфляційні втрати у розмірі 4 404,39 грн та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 4 011,95 грн відповідно до положень частини другої статті 625 ЦК України.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 5 744,43, грн, 481,32 грн інфляційних втрат, 230,37 грн 3 % річних, пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання у розмірі 2 599,27 грн та 139,53 грн компенсації сплаченого судового збору.

В іншій частині вимог позову КП «Київтеплоенерго» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги відмовлено.

У задоволенні позову КП «Київтеплоенерго» в частині вимог до ОСОБА_1 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 , позивач в особі представника - адвоката Качкурової С.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію до 01 травня 2018 року задовольнити та вирішити питання розподілу судових витрат.

Аргументи апеляційної скарги позивача зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що матеріали справи не містять підтверджень та відомостей про ОСОБА_1 , як споживача, щодо якої було передано право вимоги із зазначенням суми заборгованості, не дослідивши належним чином умови договору про відступлення права вимоги (цесії) № 601-18 від 11 жовтня 2018 року, який в силу вимог статті 204 ЦК України є правомірним, та додатку № 1 до цього договору.

На підтвердження наявності у ОСОБА_1 заборгованості за договором № 330383-01від 14 березня 2017 року у розмірі 350 649,89 грн, а також факту постачання, обсягу та вартості відпущеної відповідачу теплової енергії ПАТ «Київенерго»,позивач надав корінці нарядів на включення та відключення будинку на опалювальний сезон і відомості обліку споживання теплової енергії, складені у відповідності із даними будинкового засобу обліку, яким суд належної оцінки не надав. При цьому житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , обладнаний комерційним приладом обліку, який опломбований та готовий до роботи, а нежитлове приміщення № 2а, 3а, яке займає відповідач і яке приєднане до загальнобудинкової системи теплової мережі, окремим приладом обліку обладнане не було, окремий облік теплоспоживання ОСОБА_1 пропорційно його договірному навантаженню здійснюється за особовим рахунком № НОМЕР_1 (пункт 5.5 договору).

В матеріалах справи також в наявності облікові картки за особовим рахунком № НОМЕР_1 , довідка про нарахування за теплову енергію за цим особовим рахункомта розрахунок основного боргу за теплову енергію. Суд першої інстанції не дослідив облікові картки, в яких в повній мірі відображена інформація стосовно обсягів та вартості спожитої відповідачем теплової енергії у період з листопада 2017 року по жовтень 2018 року, а також не врахував практику Верховного Суду щодо прийняття облікових карток, як належного доказу у справі. У довідці про нарахування за теплову енергію за особовим рахунком № НОМЕР_1 відображено основні показники (особовий рахунок, період розрахунку, тариф, обсяг спожитої теплової енергії, договірне навантаження, час роботи теплової мережі, температура зовнішнього повітря, тип розрахунку) для методики розрахунку заборгованості за спожиту теплову енергію, проте судом першої інстанції вказаний доказ залишився не досліджений.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які звернення (зауваження, скарги) відповідача на недотримання ПАТ «Київенерго» умов поставки, обсягів, та параметрів теплоносія, визначених договором № НОМЕР_1 від 14 березня 2017 року та законом у спірний період. Доказів того, що нежитлове приміщення відповідача є об`єктом нерухомого майна з власною системою теплопостачання, тобто є відокремленим (відключеним) від мереж централізованого опалення у встановленому законом порядку, відповідач не надала.

Отже, позивач оскаржує в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише в частині незадоволених позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги, а в частині частково задоволених вимог до ОСОБА_2 це судове рішення не оскаржується, тому відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - Гаврилов Є.Ю. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, а саме шляхом направлення судових повісток на офіційні електронні адреси, зазначені ними у процесуальних документах у справі, та на поштові адреси за зареєстрованими місцями їх проживання, відзиви на апеляційну скаргу не подавали і причини неявки до суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка цих учасників справи відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає.

Судом встановлено, що 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) № 601-18, відповідно до якого ПАТ «Київенерго» відступило, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги, зокрема, до фізичних осіб (споживачів) щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитої до 01 травня 2018 року теплової енергії станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору та коригувань платежів (а.с. 101-103, т. 1).

14 березня 2017 року між ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_1 укладено договір № НОМЕР_1 на постачання теплової енергії у приміщення № 2а, 3а в будинку АДРЕСА_1 , який діє до 15 квітня 2018 року (а.с. 14-19, т. 1).

Згідно з пунктом 5.1 договору облік споживання абонентом теплової енергії проводиться за загальнобудинковим приладом обліку.

Проектування та встановлення приладів обліку теплової енергії виконується організаціями, які мають відповідні ліцензії. Встановлення приладів обліку виконується відповідно до узгодженою енергопостачальною організацією проекту. В разі встановлення приладів обліку теплової енергії у власних приміщеннях, до обсягів теплової енергії, визначеної за фактичними показниками приладів обліку, додаються витрати теплової енергії для потреб опалення місць загального користування (пункт 5.2 договору).

Відповідно до пункту 5.3 договору абонент, що має прилади обліку, щомісячно надає енергопостачальній організації звіт по фактичному споживанню теплової енергії в терміни, передбачені у додатку № 1 до договору.

За пунктом 5.4 договору при відсутності приладу обліку або виходу його з ладу - кількість теплової енергії, що відпущена абоненту, визначається енергопостачальною організацією, як виняток, розрахунковим способом.

У випадку підключення абонента без приладів обліку теплової енергії до системи опалення, обладнаної будинковим приладом обліку - від загального споживання теплової енергії, визначеної за приладами обліку, віднімаються обсяги споживання теплової, визначені за приладами обліку споживачів, з урахуванням витрат теплової енергії на опалення місць загального користування, а залишок обсягу спожитої теплової енергії розподіляється абоненту - пропорційно його договірним навантаженням.

Додатком № 1 до вказаного договору № НОМЕР_1 від 14 березня 2017 року визначені обсяги постачання теплової енергії відповідачу ОСОБА_1 (а.с. 20, т. 1).

Так, енергопостачальна організація відпускає абоненту теплову енергію в гарячій воді в межах Q рік - 229,8 Гкал/рік (пункт 1.1 додатку № 1).

Пунктом 1.4 вказаного додатку визначено розподіл теплової енергії в Гігакалоріях по кварталах, а саме: за І квартал - 114,3 Гкал, за ІІ квартал - 19 Гкал та за ІV квартал - 96,5 Гкал.

Орієнтовна вартість теплової енергії, відпущеної абоненту за поточний рік, відповідно до тарифів, діючих на момент укладення договору, становить 346 646,41 грн, ПДВ - 69 329,28 грн, а всього - 415 975,69 грн (пункт 2 додатку).

Згідно зі пунктами 3, 4 додатку № 1 зміна заявленого споживання теплової енергії за ініціативою абонента оформлюється як додаток до договору за 15 днів до початку розрахункового періоду. Дата зняття абонентом показників приладу обліку 25 число поточного місяця, надання звіту в Центр обслуговування клієнтів за адресою: АДРЕСА_2 , не пізніше 28 числа звітного місяця. При відсутності звіту у встановлений термін розрахунок виконується згідно договірних навантажень.

Додатком № 3 до договору № НОМЕР_1 від 14 березня 2017 року передбачені тарифи на теплову енергію у розмірі 1508,47 грн/Гкал без урахування ПДВ (а.с. 22, т. 1).

Додатком № 4 встановлений порядок розрахунку за теплову енергію, а саме пунктом 5 передбачено, що абонент щомісяця з 12 по 15 число самостійно отримує в Центрі обслуговування клієнтів облікову картку фактичного споживання теплової енергії за звітний період, акт звіряння розрахунків на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акту звірки абонент повертає в ЦОК), акт виконаних робіт (а.с. 23, 24, т. 1).

КП «Київтеплоенерго» додало до позовної заяви облікові картки (облікові записи № НОМЕР_1) за період з листопада 2017 року по квітень 2018 року, згідно з якими ОСОБА_1 використала на опалення: за листопад 2017 року - 14,003663 Гкал вартістю - 21 491,00 грн; за грудень 2017 року - 12,576037 Гкал вартістю - 19 300,07 грн; за січень 2018 року - 12,517679 Гкал вартістю - 19 058,56 грн; за лютий 2018 року - 161,154118 Гкал вартістю - 212 721,32 грн; за березень 2018 року - 11,7713 Гкал вартістю - 17 906,62 грн; за квітень 2018 року - 1,1377 Гкал вартістю - 1 730,68 грн, всього на суму 296 208,25 грн (а.с. 39-50, т. 1).

Згідно з довідкою про стан розрахунків за теплову енергію, поставлену за період діяльності ПАТ «Київенерго» (до 01 травня 2018 року) до нежитлового приміщення ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1, о/р № НОМЕР_1 , відповідачу було нараховано за листопад 2017 року - 25 789,20 грн, за грудень 2017 року - 23 160,08 грн, за січень 2018 року - 22 870,27 грн, за лютий 2018 року - 255 265,58 грн, за березень 2018 року - 21 487,94 грн, за квітень 2018 року - 2 076,82 грн, а всього - 350 649,89 грн (а.с. 9, т. 1).

До позовної заяви позивач додав відомості споживача (добові) споживання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , за спірний період (а.с. 72-81, т. 1), а також корінці нарядів: № 199 від 05 квітня 2018 року для проведення відключення абонента за особовим рахунком № НОМЕР_2 у зв`язку із закінченням опалювального сезону; № 165 від 01 квітня 2017 року для проведення відключення абонента за особовим рахунком № НОМЕР_2 у зв`язку із закінченням опалювального сезону; № 1056 від 10 жовтня 2016 року для проведення включення абонента за особовим рахунком № НОМЕР_2 у зв`язку із початком опалювального сезону; № 3566 від 04 квітня 2016 року для проведення відключення абонента за особовим рахунком № НОМЕР_2 у зв`язку із закінченням опалювального сезону; № 400 від 11 жовтня 2015 року для проведення включення абонента за особовим рахунком № НОМЕР_2 у зв`язку із початком опалювального сезону (а.с. 82-86, т. 1).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог КП «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги постачання теплової енергії, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять підтверджень та відомостей про відповідача, як споживача, щодо якої було передано право вимоги із зазначенням суми заборгованості, позивачем не надано будь-яких документів щодо підтвердження прав вимоги до ОСОБА_1 на суму у розмірі 350 649,89 грн чи на будь-яку іншу суму, право на отримання якої було у первісного кредитора ПАТ «Київенерго».

Суд дійшов висновку, що правових підстав для стягнення заявленої позивачем суми коштів з відповідача ОСОБА_1 не вбачається внаслідок ненадання належних і допустимих доказів про отримання нею від ПАТ «Київенерго», правонаступником якого є позивач, житлово-комунальних послуг на вказану суму та існування цієї заборгованості на момент переходу відповідних прав до позивача, що позбавляє права останнього на ці кошти, а довідка КП «Київтеплоенерго» не може вважатися належним доказом через те, що не є документом первісного кредитора.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Правовідносини між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (тут і далі в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація) (стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до частин третьої, шостої статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання житлово-комунальних послуг набирає чинності з моменту його укладення. У разі зникнення потреби в отриманні послуги або відмови споживача від користування послугою виконавця/виробника споживач має право розірвати договір у порядку, встановленому законом.

Частиною першою статті 714 ЦК України передбачено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідно до пункту 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» покладає на споживача обов`язок укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункти 1 і 5 частини третьої статті 20 Закону).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Наведені приписи закону свідчать про обов`язковість договору про надання житлово-комунальних послуг для споживача та неможливість останнього відмовитись від укладання договору, якщо ним споживаються комунальні послуги.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

З матеріалів справи вбачається, що 14 березня 2017 року між ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_1 укладено договір № НОМЕР_1 на постачання теплової енергії, відповідно до якого позивач зобов`язався виробити та поставити теплову енергію відповідачу на потреби опалення у приміщенні № 2а, 3а в будинку АДРЕСА_1 в період опалювального сезону у кількості та в обсягах згідно з додатком № 1 до цього договору, а відповідач зобов`язалася отримати її та оплатити вартість наданих послуг відповідно до умов, викладених в договорі.

В додатку № 1 до вказаного договору № НОМЕР_1 від 14 березня 2017 року сторони визначили обсяги постачання теплової енергії відповідачу, зокрема, орієнтовна вартість теплової енергії, відпущеної за поточний рік, відповідно до тарифів, діючих на момент укладення договору, становить 346 646,41 грн, ПДВ - 69 329,28 грн, а всього - 415 975,69 грн.

11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) № 601-18, відповідно до якого ПАТ «Київенерго» відступило, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги, зокрема, до фізичних осіб щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитої до 01 травня 2018 року теплової енергії.

Згідно із пунктом 1.2 договору цесії перелік договорів (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), право вимоги яких відстукаються за договором цесії, зазначається в додатку №1 до договору цесії. Всі права вимоги переходять від кредитора до нового кредитора в момент підписання сторонами додатку №1 до договору цесії.

За пунктом 3.4.2 договору цесії позивач має право на отримання замість кредитора від споживачів, визначених у додатку № 1 сплати заборгованостей, право вимоги до яких відступлене за цим договором.

Крім того, відповідно до пункту 1.3 вказаного договору кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги також будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань (неустойка (штраф, пеня), 3 % річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати, пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь-які інші без виключень та обмежень), що нараховані кредитором та/або виникли до дати укладення цього договору у зв`язку з неналежним виконанням споживачем (споживачами) зобов`язань з оплати спожитої теплової енергії за договорами та споживачами, які зазначені у додатку № 1 до цього договору.

Відповідно до пункту 2836 додатку № 1 до договору цесії позивач набув право вимоги заборгованості за спожиту до 01 травня 2018 року ОСОБА_1 теплову енергію за договором № 3303383 у розмірі 350 649,89 грн (а.с. 104, т. 1), яка на день пред`явлення позову не змінилась, що підтверджується довідкою про стан розрахунків за теплову енергію, поставлену за період діяльності ПАТ «Київенерго» (до 01 травня 2018 року) до нежитлового приміщення ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_1 (а.с. 9, т. 1).

Так, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).

За нормою статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення відповідного договору.

Заміна особи в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення) права вимоги є різновидом правонаступництва.

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора.

Перехід прав та обов'язків від одного суб'єкта права до іншого суб'єкта права є сингулярним правонаступництвом.

За правилами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто існує презумпція правомірності наведених правочинів, допоки іншого висновку не дійде суд у самостійному провадженні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

З урахуванням наведеного, КП «Київтеплоенерго» як новий кредитор (правонаступник) на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) № 601-18 від 11 жовтня 2018 року, укладеного з ПАТ «Київенерго», набуло статусу сторони за договором на постачання теплової енергії № НОМЕР_1 від 14 березня 2017 року і отримало всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право вимагати в судовому порядку стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію до 01 травня 2018 року, інфляційну складову боргу та 3 % річних.

Суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що матеріали справи не містять підтверджень та відомостей про ОСОБА_1 , як споживача, щодо якої було передано право вимоги із зазначенням суми заборгованості, не врахувавши наявність між первісним кредитором та відповідачем договірних відносин з постачання теплової енергії, а також додатку № 1 до чинного договору цесії, за яким КП «Київтеплоенерго»набуло право вимоги заборгованості за спожиту відповідачем до 01 травня 2018 року теплову енергію у загальному розмірі 350 649,89 грн.

Пунктом 3.1.1 договору про відступлення права вимоги (цесії) встановлено, що сторони договору підтверджують, що на дату підписання додатку № 1 до цього договору за актами прийому-передачі кредитор передав позивачу як новому кредитору оригінали або засвідчені належним чином копії документів, які підтверджують право вимоги, що відступається, а також інші документи та інформацію (але в будь-якому випадку без виключень та обмежень договори та будь-яка первинна документація, яка підтверджує стан розрахунків споживача із кредитором, електронні інформаційні реєстри, бази, розрахунки позовних вимог, що заявлені до стягнення із споживачів у судових спорах, рішення за результатами розгляду яких на дату укладення цього договору не прийняті, акти звіряння розрахунків).

На підтвердження наявності у ОСОБА_1 заборгованості за договором № 330383-01від 14 березня 2017 року, а також факту постачання, обсягу та вартості відпущеної відповідачу теплової енергії ПАТ «Київенерго»,позивач надав, крім самого договору на постачання теплової енергії, умови якого діяли до 15 квітня 2018 року,облікові картки (облікові записи за особовим рахунком № НОМЕР_1 ) за період з листопада 2017 року по квітень 2018 року (а.с. 39-50, т. 1), корінці нарядів на включення та відключення будинку на опалювальний сезон (а.с. 82-86, т. 1) та відомості обліку споживання теплової енергії, складені згідно з даними будинкового засобу обліку за адресою: АДРЕСА_1 , за спірний період (а.с. 82-86, т. 1), які суд безпідставно не взяв до уваги та не надав їм належної правової оцінки, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачем наявності у нього права грошової вимоги до відповідача на суму 350 649,89 грн, право на отримання якої було у первісного кредитора ПАТ «Київенерго».

Позивач у цій справі є сингулярним правонаступником первісного кредитора за укладеним договором на постачання теплової енергії, відповідно, описані правовідносини продовжували існувати з попереднім змістом. Відбулася виключно заміна сторони кредитора в існуючому зобов`язанні з попереднім змістом та усіма істотними умовами.

Посилання в оскаржуваному рішенні на те, що в облікових картках за особовим рахунком № НОМЕР_1 та в довідці про стан розрахунків за теплову енергію за цим рахунком в період діяльності ПАТ «Київенерго» (до 01 травня 2018 року) відрізняється сума остаточна боргу за використану відповідачем теплову енергію за період з листопада 2017 року по квітень 2018 року включно визнаються колегією суддів необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції взяв до уваги в облікових картках здійсненні нарахування суми боргу без ПДВ, не звернувши уваги на значення помісячної заборгованості ОСОБА_1 за вказаний період з урахуванням ПДВ, що в обох випадках становить загальну суму 350 649,89 грн.

Суд першої інстанції не дослідив облікові картки, в яких в повній мірі відображена інформація стосовно обсягів та вартості спожитої відповідачем теплової енергії у період з листопада 2017 року по квітень 2018 року включно, а в довідці про нарахування за теплову енергію за особовим рахунком № НОМЕР_1 відображено основні показники (особовий рахунок, період розрахунку, тариф, обсяг спожитої теплової енергії, договірне навантаження, час роботи теплової мережі, температура зовнішнього повітря, тип розрахунку) для методики розрахунку заборгованості за спожиту теплову енергію.

Відповідно до статті 901 ЦПК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 903 ЦК України).

У даному конкретному випадку між сторонами склалися договірні відносини, за якими у нежитлове приміщення відповідача надавалися комунальні послуги, які вона була зобов`язана оплачувати відповідно до умов договору та вимог закону, оскільки фактично користувалася ними від загальнобудинкової системи теплової мережі.

Як свідчать матеріали справи, вищевказаний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , підключений до мереж централізованого опалення, відтак комунальні послуги надавалися до приміщення відповідача і споживалися нею, а від наданих виконавцем послуг у встановленому законом порядку остання не відмовлялася.

Відповідач не надала суду доказів того, що вона зверталася до виконавця (виробника) комунальних послуг протягом спірного періоду із вимогою про розірвання договору про постачання житлово-комунальних послуг та їй було безпідставно відмовлено, або з вимогою про відключення вказаного нежитлового приміщення від централізованої мережі опалення та/або гарячого водопостачання до компетентного органу.

Натомість самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.

Викладене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 11 листопада 2015 року у справах № 6-1192цс15 та № 6-1706цс15.

Відповідно до статті 67 ЖК Української РСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 32 цього Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 30 Правил передбачено що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.

Згідно з статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якими вони фактично користувалися.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач за умовами укладеного нею договору є споживачем послуг з централізованого опалення, які надавало ПАТ «Київенерго», однак ОСОБА_1 не проводилась оплата спожитих комунальних послуг, а тому у неї наявні невиконані боргові зобов`язання перед КП «Київтеплоенерго», до якого перейшло право вимоги за договором постачання теплової енергії, за надані комунальні послуги, тому вона повинна відповідати за пред`явленим позовом.

За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних з відповідача як боржника, яка прострочила виконання зобов`язання з оплати отриманих комунальних послуг, також є обґрунтованими.

При цьому оплата житлово-комунальних послуг проводиться щомісячними платежами, тому інфляційні втрати та три проценти річних вірно обраховані, виходячи із суми заборгованості за кожний місяць окремо за заявлений період (а.с. 10, т. 1).

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог КП «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послугине відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального та процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позову.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у судах апеляційної та касаційної інстанцій, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

На підставі викладеного з відповідача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах даної справи, а саме 5 790,69грн сплаченого судового збору за подання позовної зави та 8 686,05 грн - за подання апеляційної скарги у справі.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиту теплову енергію до 01 травня 2018 року у розмірі 350 649,89 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 21 389,64 грн та три проценти річних у розмірі 14 006,78 грн, а всього - 386 046,31 грн (триста вісімдесят шість тисяч сорок шість гривень 31 копійку).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» 5 790,69 грн сплаченого судового збору за подання позовної зави та 8 686,05 грн - за подання апеляційної скарги у справі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 вересня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній