ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року

м. Черкаси

Справа № 706/256/22
Провадження № 22-ц/821/1417/23
Категорія: 304090000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.,

суддів: Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

за участю секретаря: Ярошенка Б.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкасив режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 04 липня 2023 року (ухваленого під головуванням судді Орендарчука М.П. в приміщенні Христинівського районного суду Черкаської області, повний текст рішення складено 14 липня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, пені за угодою позики,-

в с т а н о в и в :

21 березня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Христинівського районного суду Черкаської області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, пені за угодою позики .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за угодою позики, укладеною між ним та ОСОБА_3 у простій письмовій формі у вигляді боргової розписки 24.06.2020 року, він передав ОСОБА_3 330 доларів США, а вона зобов`язалась повернути борг в місячний термін до 24.07.2020 року. На випадок порушення строку повернення боргу ОСОБА_3 прийняла зобов`язання сплачувати за користування його коштами, проценти, відповідно до ст. 536 ЦК України в розмірі 5% від суми позики за кожен день користування.

ОСОБА_1 вказує, що з настанням строку виконання зобов`язання ОСОБА_3 послалась на унеможливлення повернення боргу та визначила новий термін виконання умов договору . Таке перепризначення строків продовжується до цього часу.

Позивач зазначив, що між сторонами мається договір позики, на підтвердження якого ним надається суду розписка позичальника, з якої видно, що відбувається позичкова передача 330 доларів США позичальниці ОСОБА_3 .

Станом на 17.03.2022 року долар США до гривні Національним Банком України визначений 100 дол США = 2 940 грн.

Сума боргу 330 доларів США становить 9702 грн.

Позивач вказує, що ОСОБА_3 за користування грошовими коштами, особисто зафіксувала у письмовій формі зобов`язання сплачувати проценти згідно до ст. 536 ЦК України в розмірі 5% від суми позики за кожен день позастрокового користування. Отже, ОСОБА_3 має сплатити за період з 24.07.2020 року до 24.07.2021 року, тобто за 365 днів, 177 025 грн ( 9 702 х5: 100/ х 365/ та за період з 24.07.2021 року до 17.03.2022 року тобто за 235 днів до часу пред`явлення позову 113 975 грн / 6 402 грн. х 5 : 100/ х 235.( всього за користування коштами відповідачка повинна сплатити позивачеві 291 000 грн.)

Прострочення сплати боргу мається протягом року та 9 місяців з боку обчислення ним до 24.04.2022 року 3% річних від суми позики становлять 291 грн / 9 702 х3 : 100/. 3% річних за 9 місяців становлять 216 грн. / 9702 х 3 : 100/ : 12 х 9/. Отже відповідальність з сплати 3 % річних становить 507 грн.

Індекс інфляції за період з липня 2020 року по січень 2022 року включно становить 15 %, що становить 1455 грн. / 9702 х 15 : 100/.

Загальна сума боргу, що визначає ціну позову, становить 302 664 грн.

У зв`язку з чим, позивач просив суд постановити рішення, яким стягнути із відповідачки на його користь борг за угодою позики 9 702 грн.; проценти за користування належними йому грошовими коштами 291 000 грн.; 3% річних - 507 грн; інфляційні за прострочення виконання грошового зобов`язання 1 455 грн., а всього стягнути 302 664 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 04 липня 2023 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за угодою позики в розмірі 9 702 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат по сплаті судового збору в розмірі 912,52 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду мотивовано, зокрема, тим, що між сторонами було укладено договір позики, про що свідчить розписка.

Умови договору позики відповідачкою не виконані, кошти у передбачений розпискою строк не повернуто, тому суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача коштів у розмірі 9 702 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення пені, суд з урахуванням заяви відповідача про застосування строку позовної давності, дійшов висновку, що на час звернення позивача до суду із позовом, строк позовної давності сплинув.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення 3% річних, визначених ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем надано розрахунок 3% річних у гривнях, а оскільки договір позики був укладений у доларах, тому і розрахунок 3% річних необхідно здійснювати в доларах США. У зв`язку із тим, що ОСОБА_1 такий розрахунок наданий не був, суд не може за власною ініціативою проводити власний розрахунок, оскільки це суперечитиме положенням ст.12 ЦПК України.

Також, посилаючись на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц, суд прийшов до висновку, що не підлягають стягнення з відповідача інфляційні , оскільки індекс інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов`язання , яке визначене договором у національній валюті гривні, а не в іноземній валюті або в еквіваленті до іноземної валюти.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 31 липня 2023 року через засоби поштового зв`язку, ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 04 липня 2023 року та ухвалити нове рішення , яким повністю задовольнити заявлені ним позовні вимоги, стягнувши з ОСОБА_4 на його користь за угодою позики від 24.06.2020 року 12 064 грн., що відповідає 330 доларів США, 291 000 грн проценти за користування позикою, 592 грн 3 % річних, 2 113,18 грн судового збору за розгляду справи в суді першої інстанції та витрати по оплаті судового збору та правничої допомоги за подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що предметом договору позики є 330 доларів США, на час пред`явлення позову у березні 2022 року за курсом валют, встановлених НБУ 100 доларів США = 2 940 грн, тому розрахунок боргу становив 9 702 грн, однак справу розглянуто в 2023 році, коли долар США становив 36,56 грн, тому сума, яка відповідає 330 доларам США становить 12 064 грн. і саме вказана сума підлягає до стягнення з відповідача.

Скаржник стверджує, що суд безпідставно скасував заочне рішення, оскільки в заяві відповідачки не наведені та не додані до неї докази, якими спростовуються позовні вимоги.

Судом безпідставно відмовлено у задоволенні вимог про стягнення процентів за користування чужими коштами, судом не врахований принцип свободи договору, який є визначальним для вирішення справи.

Не враховано висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26.02.2020 у справі № 735/19197/18 і висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 у справі № 915/533/15.

ОСОБА_1 вказує, що відповідачем договір позики не оспорений і право позикодавця на отримання процентів за договором позики відповідає вимогам ст. 41 Конституції України, що визначено у рішенні Конституційного Суду України від 22.06.2022 у справі № 6-р/11/2022.

Суд безпідставно юридично визначеному зобов`язанню сплати процентів за користування запозиченими коштами, надав власне тлумачення, що це є пенею, яка визначена ч. 3 ст. 549 ЦК України, чим перевищив повноваження суду.

Суд не звернув уваги, що спеціальна позовна давність для неустойки є похідною від позовної давності до основної вимоги, а вимога про стягнення боргу заявлена позивачем в межах строку позовної давності.

Неправильність рішення суду також полягає у відмові в стягненні 3 % річних.

Вказує, що якщо розрахунок позивача хибний, то суд наділений правом виправити помилку позивача, а не відмовляти в позові в цій частині.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який надійшов до апеляційного суду 30 серпня 2023 року ОСОБА_4 вказує, що оскаржуване судове рішення постановлене із дотриманням висновків, що викладені у правових позиціях Великої палати Верховного Суду у постановах від 2803.2018 у справі № 44/9519/12, у постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, у постанові від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц. у постанові від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц та у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16.

У відзиві звертає увагу апеляційного суду на заявлені позивачем позовні вимоги, а саме на те, що ОСОБА_1 просив стягнути борг саме у гривні 9 702 грн , а не у доларах США і суд першої інстанції дійшов вірного висновку, стягнувши кошти у гривні.

Вказує, що посилання скаржника в апеляційній скарзі на рішення Конституційного суду України від 22.06.2022 № 6-р(ІІ)2022 є необгрунтованими, оскільки такі посилання не спростовують, а навпаки підтверджують безпідставність вимог позивача.

Посилаючись на ст. 1048 ЦК України відповідач зазначила, що про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін, може бути лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики, після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється.

Вказує, що права та інтереси позикодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечує ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12).

У позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачені розпискою проценти за користування коштами за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором позики, оскільки строк дії договору позики за розпискою від 24.06.2020 закінчився 24.07.2020 .

Фактичні обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що 24.06.2020 ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 у позику грошові кошти в сумі 330 доларів США, які вона зобов`язувалась повернути до 24.07.2020.

Укладення договору позики шляхом написання розписки сторонами не заперечувалось. Оскільки відповідачка не виконала зобов`язань по поверненню грошових коштів в обумовлений розпискою термін, ОСОБА_1 звернувся за захистом своїх майнових прав до суду.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджуються укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16, від 12 квітня 2017 року у справі № 442/8157/15-ц, на які посилається заявник у касаційній скарзі, та у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 ЦК України.

Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця), згідно зі статтею 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із вказаними нормами цивільного процесуального закону обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не виконала належним чином зобов`язання за договором позики, тому зобов`язана повернути позивачу неповернуті кошти у розмірі, визначеному ОСОБА_1 у позовній заяві, а саме 9 702 грн.

Є необгрунтованими посилання скаржника в апеляційній скарзі, що предметом договору позики є 330 доларів США, на час пред`явлення позову у березні 2022 року за курсом валют, встановлених НБУ 100 доларів США = 2 940 грн, тому розрахунок боргу становив 9 702 грн, однак, оскільки справу розглянуто в 2023 році, коли долар США становив 36,56 грн, то, відповідно 330 доларів США буде становити 12 064 грн; і саме вказана сума підлягає до стягнення з відповідачки, оскільки суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Колегія суддів звертає увагу, що позивачем позовні вимоги не уточнювалися і не змінювались, в тому числі, після скасування попереднього заочного рішення і призначення справи до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження, тому суд розглянув справу саме у межах заявлених ОСОБА_1 вимог та стягнув суму боргу за розпискою у розмірі 9 702 грн., яка була заявлена до стягнення позивачем.

Колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову в частині стягнення з відповідачки відсотків за користування позиченими коштами.

Зі змісту розписки вбачається, що відповідачка зобов`язалась сплачувати проценти згідно ст. 536 ЦК України у розмірі 5 % від суми позики за кожен день поза строкового користування.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі, що відповідачем договір позики не оспорений і право позикодавця на отримання процентів за договором позики відповідає вимогам ст. 41 Конституції України, що визначено у рішенні Конституційного Суду України від 22.06.2022 у справі № 6-р/11/2022, є необгрунтованими.

Відповідно до п. 8 рішення Конституційного суду України від 22.06.2022 № 6-р(ІІ)2022 зазначено, що практика суду касаційної інстанції щодо можливості одночасного застосування приписів частини першої статті 1048 Кодексу та першого речення частини першої статті 1050 Кодексу в системному зв`язку з частиною другою статті 625 Кодексу з березня 2018 року зазнала докорінних змін. Ці зміни зумовлено, по-перше, зміною підходу до тлумачення статті 1048 Кодексу (щодо обов`язку боржника сплачувати проценти до дня повернення позики) у контексті визначення строку виконання зобов`язань за кредитним договором, а по-друге, новим підходом до визначення юридичної природи процентів, що їх встановлено частиною першою статті 1048 Кодексу (плата за надані грошові кошти) і частиною другою статті 625 Кодексу (міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання), та різними юридичними підставами для їх застосування.

У зв`язку з наведеним, Конституційний Суд України наголошує, що забезпечення сталості та єдності судової практики є основоположною функцією Верховного Суду (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), яку не може здійснювати інший орган державної влади, зокрема Конституційний Суд України.

Вказане підтверджується пунктами 142-144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16.

Як вбачається зі змісту розписки від 24.06.2020 року « у випадку неповернення грошей в строк за користування коштами згідно ст. 536 ЦК України будуть сплачуватися 5% від позиченої суми за кожну прострочену добу.»

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18 зазначено, що правовідносини стосовно здійснення позикодавцем права на визначену договором плату за користування позикою за час, на який він її надав, та правовідносини щодо здійснення позикодавцем права на проценти внаслідок невиконання позичальником обов`язку повернути кошти до визначеного терміну є різними за змістом.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Як вірно зазначено судом, 5 %, про які зазначено у розписці, фактично є неустойкою (штрафними санкціями) за несвоєчасне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, тобто сторони не визначили розмір процентів за користування коштами.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до частин першої та третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Враховуючи, що відповідачем було заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності до вимог в частині нарахування пені, суд вірно врахував дане клопотання.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог закону може встановлюватись спеціальна скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною даністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Колегія суддів погоджується із доводами суду першої інстанції, що перебіг строку позовної давності по розписці почався 24.07.2020 року, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 21 березня 2022 року, тобто на час звернення позивача до суду строк позовної давності по вимогам в частині стягнення пені сплинув.

Також є вірними висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підтвердження позовних вимог в частині стягнення 3% річних, позивачем було надано розрахунок у гривнях, в той час, як вірно зазначено судом, договір позики від 24.06.2020 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено в доларах США, тому і розрахунок має бути здійснений у доларах.

Є необґрунтованими доводи скаржника, що суд не звернув уваги, що спеціальна позовна давність для неустойки , є похідною від позовної давності до основної вимоги, а вимога про стягнення боргу заявлена ним в межах строку позовної давності, оскільки відповідно до ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватись спеціальна скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю, що було вірно враховано судом першої інстанції.

Надані скаржником до апеляційної скарги розрахунки 3% річних у доларах, як доказ також не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки вони не були подані до суду першої інстанції та не були предметом його розгляду, при цьому, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не вказано причини неподання вказаних доказів (розрахунків) до суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду судом першої та апеляційної інстанції та додаткового аналізу не потребують, суттєвими не являються і не дають підстав для скасування законного і обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду, в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст. 258, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

РішенняХристинівського районного суду Черкаської області від 04 липня 2023 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, пені за угодою позики - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді В.Г. Бородійчук

Л.І. Василенко

/повний текст постанови суду виготовлений 21 вересня 2023 року/