КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 755/8166/18 Головуючий у суді першої інстанції - Савлук Т.В.
Номер провадження № 22-ц/824/6539/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», подану представником Петренко Світланою Василівною, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 серпня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та просило суд стягнути на їх користь заборгованість за Договором про відкриття кредитної лінії до карткового рахунку у рамках зарплатного проекту №БН/2013-07 від 29 липня 2013 року в загальній сумі 31143,44 гривень, з яких: 8 678,19 гривень - прострочена заборгованість основного боргу кредиту, 13 404,48 гривень - прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом, 71,57 гривень - пеня за порушення строків сплати процентів за користування кредитом, 2 384,72 гривень - пеня за порушення строків погашення основного боргу за кредитом, 437,49 гривень - три процента річних від простроченої суми боргу за процентами за користування кредитом, 781,75 гривень - три процента річних від простроченої суми основного боргу за кредитом, 2 069,83 гривень - інфляційне збільшення суми боргу за процентами за користування кредитом, 3 315,42 гривень - інфляційне збільшення суми основного боргу за кредитом», що є предметом позову.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 серпня 2022 року у задоволенні позову Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» Петренко С.В. подала апеляційну скаргу, в якій наголошує на невірному трактуванні судом першої інстанції норм п. 15 ст. 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", оскільки вважає, що норма щодо не нарахування штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язання та процентів за користування кредитом поширюється на військовослужбовців з початку мобілізації військовослужбовця і до демобілізації із військової служби. На думку апелянта вказана норма не може розповсюджуватися на дані правовідносини після демобілізації військового з військової служби, тому вважає, що Банк має права на стягнення із відповідача у справі заборгованості по тілу кредиту та процентах нарахованих після завершення проходження відповідачем військової служби і до часу звернення до суду із вказаним позовом.

Наголошує, що у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подавався.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 29 липня 2013 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 було укладено Договір про відкриття карткової лінії до карткового рахунка в рамках зарплатного проекту № НОМЕР_1 , відповідно до якого, сторони домовилися про відкриття кредитором позичальнику кредитної лінії, у межах якої кредитор надає позичальнику кредит з лімітом не більше 11 000,00 гривень, для проведення операції із застосуванням картки, а позичальник зобов`язується повернути кредит кредитору та сплатити йому проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором.

За умовами п. 2.2 Договору, дія кредитної лінії припиняється 31 липня 2015 року. У цей же термін позичальник зобов`язаний погасити кредитору усю існуючу заборгованість за кредитом та процентами та користування кредитом. У разі, якщо дата припинення дії кредитної лінії припадає на вихідний або святковий день, позичальник зобов`язується погасити кредитору усю існуючу заборгованість за кредитом в останній робочий день перед датою припинення дії кредитної лінії.

Згідно з п. 2.3 Договору, за користування кредитом позичальник зобов`язаний щомісячно сплачувати кредитору проценти нараховані за процентною ставкою 36.00% річних.

Відповідно до п. 2.4 Договору, розмір ліміту, визначений пунктом 2.1 цього договору, автоматично зменшується щомісяця, а саме в останній робочий день кожного місяця, починаючи з місяця, у якому цей договір набув чинності. Щомісячний розмір зменшення ліміту обчислюється як розмір ліміту, зазначений у пункті 2.1. цього договору, поділений на кількість місяців дії цього договору. Після зміни розміру ліміту, як це передбачено цим пунктом договору, розмір ліміту, зазначений у пункті 2.1 цього договору, до уваги не приймається.

Зобов`язання боржника за договором повернути кредитору, отриману грошову суму та винагороду за користування грошима, на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Відповідно до п. 4.1, 4.2 Договору, кожен день користування кредитом проценти нараховуються кредитором щомісяця, а саме в наступний робочий день кожного місяця та дату припинення дії кредитної лінії, починаючи з дня, наступного за днем видачі кредиту по останній робочий день місяця (включно), а у місяці, в якому настане термін, визначений п. 2.2 цього договору, по дату припинення дії кредитної лінії (включно). Сплата позичальником процентів за користування кредитом повинна здійснюватися у сумі, нарахованій кредитором, та у тій валюті, в якій позичальнику надано кредит.

Згідно з підпунктом 7.2.2 п.7.2 Договору, позичальник зобов`язався щомісяця, а саме в останній робочий день кожного місяця, починаючи з місяця, у якому розмір ліміту зменшуватиметься, враховуючи порядок зменшення розміру ліміту, визначений Кредитним договором здійснювати погашення Банку частини кредиту, які перевищуватимуть зменшений у цей же день розмір ліміту.

Відповідно до підпункту 7.2.4 п.7.2 Договору, Позичальник зобов`язався сплачувати нараховані проценти за користування кредитом щомісяця, а саме не пізніше останнього банківського дня місяця, наступного за місяцем, у якому вони були нараховані, та в дату остаточного повернення кредиту.

Згідно з підпунктом 6.1.2 п. 6.1 Кредитного договору Банк має право вимагати від Позичальника дострокового повернення кредиту та сплати процентів за кредитом у разі невиконання останнім будь-яких умов цього Договору, в свою чергу, підпунктом 7.2.1 п.7.2 Кредитного договору передбачений обов`язок Позичальника у випадку надіслання Банком вимоги про дострокове повернення кредиту достроково повернути кредит на пізніше терміну, вказаного у відповідній вимозі Банку.

13 травня 2014 року Банк звернувся до позичальника з письмовою вимогою здійснити погашення наявної заборгованості, яка виникла за Кредитним договором, у зв`язку з чим направив Позичальнику Лист-повідомлення про наявність несплаченої заборгованості за кредитною лінією та процентами від 13.05.2014 року за № 040-10/2018, яким до Позичальника були доведені суми його заборгованості станом на 12.05.2014 року та висунута вимога в строк до 15.06.2014 року здійснити погашення заборгованості в сумі 6 875,03 грн. та прострочену заборгованість за процентами у сумі 1 027,72 грн. та наявну заборгованість по кредитній лінії у сумі 1 803,16 грн (а.с.19).

Враховуючи наявність порушень умов п.п. 7.2.2, 7.2.4 Кредитного договору, Банк скористався своїм правом вимоги дострокового повернення кредиту в повному обсязі, у зв`язку з чим Банк 18 червня 2014 року повторно направив Позичальнику претензію від 18.06.2014 року за №040-10/2601 з вимогою в строк до 27.06.2014 року здійснити повне погашення усієї заборгованості за кредитом у сумі - 6 416,70 грн.

Також судом першої інстанції встановлено, що 02 вересня 2014 року відповідач ОСОБА_1 був призваний Дніпровським районним у місті Києві військовим комісаріатом на підставі Указу Президента України від 21 липня 2014 року №607/2014 затвердженого 22 липня 2014 року за №1595-VII «Про частково мобілізацію» і направлений для проходження військової служби до військової частини польова пошта НОМЕР_2 м.Кіровоград.

Факт мобілізації відповідача та перебування на військовій службі в Збройних силах України підтверджується довідкою від 09 вересня 2014 року виданою за підписом ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , яка видана на вимогу старшому лейтенанту ОСОБА_1 , 1974 року народження, де міститься інформація, що останній з 02 вересня 2014 року по теперішній час призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі Указу Президента України від 21 липня 2014 року №607/2014 затвердженого 22 липня 2014 року № 1595-VIІ «Про часткову мобілізацію» і направлений до військової частини польова пошта НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 . (а.с.49)

Крім того, в матеріалах справи міститься Довідка про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 20 листопада 2014 року видана за підписом Командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 Міністерства оборони України Сірченко С.П., яка видана старшому лейтенанту ОСОБА_1 , заступнику командира роти ро роботі з особовим складом про те, що він дійсно з 06 листопада 2014 року безпосередньо бере участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. (а.с.48)

Разом з тим, як вбачається з посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 18 травня 2015 року Управлінням персоналу штабу управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (а.с.47), ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог Банку суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач у справі - ОСОБА_1 призваний на військову службу та починаючи з 02 вересня 2014 року бере участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведенням і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, тому відповідач має право на пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України від 20 грудня 1991 року «Про соціальний і правовий захист військово службовців та членів їх сімей».

При цьому позивачем у справі, починаючи з 02 вересня 2014 року нараховувалися проценти за користування кредитом, пеня за порушення строків сплати процентів за користування кредитом, пеня за порушення строків погашення основного боргу за кредитом, три процента річних від простроченої суми боргу за процентами за користування кредитом, три процента річних від простроченої суми основного боргу за кредитом, інфляційне збільшення суми боргу за процентами за користування кредитом, інфляційне збільшення суми основного боргу за кредитом, які відповідач частково здійснював сплату, а здійснені платежі за період виконання умов договору, банком мали зараховуватися на погашення заборгованості за основним боргом, тому дійшов висновку що заявлені Банком позовні вимоги, є необґрунтований та такими, що не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд не може погодитись із вказаними висновками суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості за кредитом та рішенням щодо відмови у її стягненні.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що дійсно ОСОБА_1 відповідно до умов Договору про відкриття карткової лінії до карткового рахунка в рамках зарплатного проекту № НОМЕР_1 , отримав 02 серпня 2013 року на картковий рахунок кредит з лімітом не більше 11 000,00 гривень, для проведення операції із застосуванням картки, та зобов`язався повернути кредит кредитору та сплатити йому проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором.

Із наданої позивачем до суду поточної виписки за контрактом № від 16 квітня 2018 року по картковому рахунку ОСОБА_1 рахується заборгованість за вказаним контрактом за період із 29 липня 2013 року по 16 квітня 2018 року в розмірі 21937 грн. 16 коп. ( а.с. 12).

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апелянта у справі щодо неправильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невірності оцінки доказів у справі в частині нарахування заборгованості по кредиту виходить із наступного.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, надані банком виписки за картковими рахунками позичальника, яким суди дали оцінку у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц.

Так, відповідно до п.1.4 Договору визначено, що «Договір про відкриття рахунку - це укладений між кредитором та позичальником договір про відкриття та обслуговування рахунку з видачею платіжної картки від 04 березня 2013 №.

Пунктом 1.6 Договору передбачено, що картковий рахунок - поточний рахунок позичальника № НОМЕР_4 .

Згідно поточної виписки за картковим рахунком № НОМЕР_4 , позичальник ОСОБА_1 на протязі з 02 серпня 2014 року і до 13 травня 2014 року знімав із карткового рахунку грошові кошти та поповнював даний картковий рахунок ( і тому числі і за рахунок перерахування на ного заробітної плати) відповідно до умов укладеного договору та станом на 16 квітня 2018 року за позичальником рахується заборгованість у розмірі 21937,16 грн.

Даючи оцінку доводами апелянта та пояснення відповідача у суді першої інстанції та відповідним висновкам суду першої інстанції щодо обґрунтованості розміру нарахованої заборгованості за вказаним картковим рахунком колегія суддів враховує наступні обставини справи.

Так із матеріалів справи вбачається, що станом на 12 травня 2014 року відповідач у справі ОСОБА_1 порушив взяті на себе зобов`язання за вказаним Договором та перестав виконувати взяті на себе зобов`язання із повернення кредиту, що вбачається із виписки з поточного рахунку у зв`язку з чим Банк 13 травня 2014 року направив ОСОБА_1 лист-повідомлення за яким відповідно до п.п. 7.2.2, 7.2.4 Кредитного договору вимагав позичальника до 15 червня 2014 року повністю погасити наявну прострочену заборгованість по кредитній лінії ( тілу кредиту) в розмірі 6875,03 грн., прострочену заборгованість по процентам в розмірі 1027,72 грн. та заборгованість за кредитною лінією у сумі 1803,16 грн. ( а.с. 19).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Таким чином починаючи із 15 червня 2014 року в позивача у справі АТ «Укрексімбанк» виникло право на звернення до суду із позовом про стягнення вище вказаних коштів, та саме із вказаного часу позивач втратив право нараховувати відповідачу у справі проценти та інші платежі за користування кредитом, за виключення трьох відсотків річних та інфляційне збільшення суми боргу, що передбачено передбачено ст. 625 ч.2 ЦК України.

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації" від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації" дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Згідно з положеннями Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.

За змістом статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

У частині четвертій статті 3 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.

Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19) дійшла висновку про те, що за змістом наведених вище визначень, навіть за не введення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.

Відповідно до пункту 13 статті 14 Закону України "Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей" особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення.

Аналіз статті 14 Закону України "Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей" дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у пунктах 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення.

Разом з цим пункт 15 статті 14 Закону України "Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей" є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц (провадження № 61-21025св18).

Також із матеріалів справи вбачається, що відповдач у справі ОСОБА_1 з 02 вересня 2014 року був призваний Дніпровським районним у місті Києві військовим комісаріатом на підставі Указу Президента України від 21 липня 2014 року №607/2014 затвердженого 22 липня 2014 року за №1595-VII «Про частково мобілізацію» і направлений для проходження військової служби до військової частини польова пошта НОМЕР_2 м.Кіровоград.

Факт мобілізації відповідача та перебування на військовій службі в Збройних силах України підтверджується довідкою від 09 вересня 2014 року виданою за підписом ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , яка видана на вимогу старшому лейтенанту ОСОБА_1 , 1974 року народження, де міститься інформація, що останній з 02 вересня 2014 року по теперішній час призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі Указу Президента України від 21 липня 2014 року №607/2014 затвердженого 22 липня 2014 року № 1595-VIІ «Про часткову мобілізацію» і направлений до військової частини польова пошта НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 . (а.с.49)

Вказані обставини свідчать що за період з 02 вересня 2014 року і до часу ухвалення рішення у вказаній справі на відповідача у справі поширюються відповідні соціальні пільги визначені ч. 15 статті 14 Закону України "Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей" в частині щодо неможливості нарахування за вказаний період штрафних санкції, пені за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також процентів за користування кредитом.

Таким чином вимоги позивача щодо стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором є доведеним лише за період до 02 вересня 2014 року, що викладені в листі повідомленні від 13 травня 2014 року а саме прострочену заборгованість по кредитній лінії ( тілу кредиту) в розмірі 6875,03 грн., прострочену заборгованість по процентам в розмірі 1027,72 грн. та заборгованість за кредитною лінією у сумі 1803,16 грн.

При цьому колегією суддів враховується починаючи з 13 травня 2014 року і до часу ухвалення вказаного рішення відповідачем доказів зарахування коштів на погашення кредиту не подано.

Також колегія суддів враховує, що відповідач у справі приймаючи участь у розгляді вказаного спору у суді першої інстанції не подавав заяв про застосування судом строку позовної давності до вимог позивача, а суд не вправі сам застосовувати вказаний строк.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду у вказаній справі підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у справі при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 1762 грн (мінімально визначений розмір), а також 2643 грн. при подачі апеляційної скарги, а відповідач у справі є учасником бойових дій та на нього поширюються пільги визначені п.13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому вказані витрати в розмірі 4405,00 грн підлягають поверненню позивачу у порядку визначеному КМУ.

Керуючись ст. 1050, 1054 ЦК України, ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», подану представником Петренко Світланою Василівною задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 серпня 2022 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( 1974 року народження, прож. АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (юр. адр. 03150 м. Київ, вул. Антоновича, 127 ) заборгованість за Договором про відкриття кредитної лінії №БН/2013-07 від 29 липня 2013 року, а саме: прострочену заборгованість по кредитній лінії в розмірі 6875,03 грн., прострочену заборгованість по процентам в розмірі 1027,72 грн. та заборгованість за кредитною лінією у сумі 1803,16 грн., а всього 9705,91 грн ( дев`ять тисяч сімсот п`ять гривень 91 коп.)

В решті позовних вимог Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» відмовити.

Компенсувати Акціонерному товариству «Державний експортно-імпортний банк України» у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 4405,00 грн .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

_________________ _______________ __________________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв