КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ВЕРОНА» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору частково недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ВЕРОНА», згідно з яким просила: визнати недійсним п. 6.2 Договору про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (оферти) №1402782 від 15.07.2019 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «ВЕРОНА» та ОСОБА_1 ; стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «ВЕРОНА» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 6 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 15.07.2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Верона» було укладено договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (оферти) № 1402782 на суму 6 000 грн на споживчі потреби з 15.07.2019 року по 12.08.2019 року включно, зі сплатою процентів 1,9 % річних в день на суму позики, а у разі часткового погашення - на непогашену частину позики.

Відповідно до п. 4.2 договору позики загальна вартість позики становить 9 306 грн, з яких: 6 000 грн - сума позики, 3 306 грн - сума нарахованих процентів.

При цьому, згідно п. 6.2 договору позики, у разі порушення позичальником своїх грошових зобов`язань у вигляді несвоєчасного повернення або неповернення суми позики та несвоєчасної сплати або несплати процентів за користування позикою, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі 2,9 % від загальної суми належних та несплачених платежів (суми заборгованості) за договором за кожен прострочення платежу.

Послалася на те, що при укладенні договору позивачу не було надано інформацію про те, що реальний розмір пені за договором позики становить 1058% річних, оскільки вказана інформація не була відображена відповідачем у детальному розписі сукупної вартості позики, як то передбачено у ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та розділі 6 паспорту споживчого кредитування.

Натомість, визначений у п. 6.2 договору позики розмір пені перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом, є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 с. 3 ст. 509 та ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

При цьому, умови договору, якими передбачено сплату позичальником пені за невиконання зобов`язань, не містять обмеження щодо строку нарахування пені і розміру такої неустойки.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що п. 6.2 договору позики суперечить вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», позивач звернувся до суду з даним позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що оскільки укладений між сторонами договір позики містить всі істотні умови, передбачені законодавством України, а позивач був ознайомлений зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується електронним підписом позивача про прийняття пропозиції укласти договір, сама по собі незгода з розміром неустойки не є підставою для визнання відповідного пункту у договорі позики недійсним.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

При цьому, в обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на наступні обставини в їх сукупності:

- при розгляді справи судом першої інстанції помилково не було застосовано до спірних правовідносин положень Закону України «Про споживче кредитування»;

- суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що позивач обґрунтовує неправомірність п. 6.2 договору позики з посиланням ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»;

- застосовуючи принцип свободи договору при вирішенні спору у даній справі, суд першої не звернув увагу на той факт. що оскаржуваний п. 6.2 договору позики не відповідає імперативній нормі ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» щодо обмеження максимального розміру пені за договором про споживчий кредит - у п. 6.2 договору позики жодних обмежень щодо розміру пені не міститься;

- судом першої інстанції не враховано правових висновків Великої Палати Верховного Суду щодо співвідношення свободи договору і таких засад цивільного законодавства, передбачених ст. 3 ЦК України, як справедливість, добросовісність, розумність;

- за результатами помилкового застосування норм матеріального права і неналежного дослідження письмових доказів у справі, суд не застосував положень п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» при вирішенні спору по суті та визнання недійсним п. 6.2 договору позики з підстав несправедливості його положень.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 15.07.2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Верона» було укладено договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (оферти) № 1402782 на суму 6 000 грн на споживчі потреби з 15.07.2019 року по 12.08.2019 року включно, зі сплатою процентів 1,9% річних в день на суму позики, а у разі часткового погашення - на непогашену частину позики.

Відповідно до п. 4.2 договору позики загальна вартість позики становить 9 306 грн, з яких: 6 000 грн - сума позики, 3 306 грн - сума нарахованих процентів.

При цьому, згідно з п. 6.2 договору позики, у разі порушення позичальником своїх грошових зобов`язань у вигляді несвоєчасного повернення або неповернення суми позики та несвоєчасної сплати або несплати процентів за користування позикою, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі 2,9 % від загальної суми належних та несплачених платежів (суми заборгованості) за договором за кожен прострочення платежу.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що п. 6.2 договору позики суперечить вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування».

Так, відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Разом з тим, згідно з положеннями ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до ч.2 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

На підставі викладеного, перевіривши наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що під час укладення Договору позивач визнавав їх умови прийнятними для себе, заперечень щодо змісту таких договорів не мав, зміст правочинів не суперечить нормам чинного на момент укладання договору законодавства та містить всі істотні умови, передбачені законом для такого виду договорів, в ньому відсутні несправедливі умови.

Доводи позивача в тій частині, що умови договору є такими, що обмежують права споживача, оскільки відповідно до п. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, колегія суддів не приймає, так як відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

При цьому, слід зауважити, що оскільки позивач брала кредит на строк до одного місяця, положення Закону «Про споживче кредитування» на спірні правовідносини не поширюються.

Стосовно доводів апелянта про не вірне застосування судом першої інстанції ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів», колегія суддів зазначає, що не можна вважати несправедливим передбачений договором розмір пені, оскільки, укладаючи договір, позивач розумів, що якщо він не поверне кошти в термін, що менше ніж один місць, він буде сплачувати пеню за кожен день прострочення. Відповідно, лише від волі позивача залежало чи укладати йому договір на запропонованих умовах, в тому числі і щодо пені. Останній міг і повинен був передбачати негативні наслідки в разі не повернення кредиту в строк.

З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно застосував принцип свободи договору, адже лише від волі позивача залежало чи укладати їй договір на тих умовах, що їй пропонувались чи ні, і остання могла розрахувати свої можливості щодо повернення чи не повернення кредиту в ті короткі строки, на які вона його отримувала.

В ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов оспорюваного пункту договору вимогам законодавства.

У свою чергу, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду по суті спору та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та зводяться до до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання договору недійсними без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ВЕРОНА» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору частково недійсним - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:

Судді: