Справа № 165/1643/23
Провадження № 2/165/394/23
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2023 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинський області в складі:

головуючого судді Василюка А.В.,

за участю секретаря Навроцької М.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Нововолинську, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Голова комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Волинській області Плескун Неоніла Павлівна, про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення,поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

встановив:

16 травня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Волинській області про визнання про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення,поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов обгрунтовує тим, що в період з 12 квітня 2010 року по 31 липня 2017 року він працював на посаді начальника відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Нововолинську. У зв`язку з реорганізацією Фонду соціального страхування України, з 01 серпня 2017 року, відповідно до наказу голови комісії був переведений на посаду заступника начальника Нововолинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області. З 01 січня 2018 року він працював на посаді начальника відділу профілактики страхових випадків страхового експерта з охорони праці Нововолинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області. Наказом №93-к від 13 квітня 2023 року позивача звільнено з 18 квітня 2023 року, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Зазначає, що 19 січня 2023 року йому було вручено попередження про звільнення з займаної посади з 18 квітня 2023 року, з яким він був ознайомлений. Вважає своє звільнення незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Зазначає, що були всі правові підстави для переведення його в штат працівників ПФУ. Зазначає, що всупереч статті 49-2 КЗпП України, відповідач не запропонував йому вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Вважає, що рішення про припинення Фонду соціального страхування України шляхом приєднання до ПФУ не може бути самостійною законною підставою для скорочення чисельності або штату працівників Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області, а оскільки в період з 01.04.2002 по 09.04.2010 він працював на посадах державної служби і жодним законодавчим актом не заборонено переведення працівників, що працюють за трудовим договором на посаду державної служби до органу, приєднання до якого здійснюється внаслідок реорганізації, тому, відповідач, як правонаступник прав та обов`язків ФСС, мав забезпечити дотримання вимог ч.6 ст.36 КЗПП України та продовжити трудові відносини з працівниками реорганізованого підприємства. З огляду на вищевикладене, просить суд визнати незаконним та скасувати наказ №93-к від 13 квітня 2023 року про звільнення його з посади начальника відділу профілактики страхових випадків страхового експерта з охорони праці Нововолинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників (п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України); поновити його в управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області на вищевказаній посаді; стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України області, як правонаступника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на день ухвалення рішення у справі; стягнути також судові витрати у справі.

Ухвалою від 25 травня 2023 року постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи, а ухвалою від 05 липня 2023 року замінено у справі первісного відповідача Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Волинській області на належного відповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області, що є правонаступником первісного відповідача (а.с.73).

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав позов та просив його задоволити з підстав зазначених в ньому. Пояснив, що дійсно йому було роз`яснено про неможливість переведення з ВДФССУ в Волинській області до відповідного відділення Головного УПФ в Волинській області та зазначено, що спершу потрібно звільнитися, а лише тоді написати заяву про прийняття його на роботу, однак ці твердження вважає помилковими. 21 грудня 2022 року відбувався добір персоналу на вакантні посади, які утворилися в результаті реорганізації, приєднання ФССУ, однак йому не пропонувалася жодна із цих посад в ГУПФ у Волинській області, а після офіційного його звернення, листом від 01 травня 2023 року №0300-08-8/21604 ГУПФУ у Волинській області повідомило, що добір на посаду начальника відділу профілактики та розслідування нещасних випадків Управління контрольно-перевірочної роботи було здійснено ще 02 січня 2023 року.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та зазначила, що ГУПФ України у Волинській області є правонаступником управління ВДФССУ в Волинській області. Тобто до відповідача-правонаступника перейшли як функції та повноваження, що виконувалися управлінням ВДФССУ, в тому числі майнові права та обов`язки цієї юридичної особи, що припиняється. Вважає, що відповідач, за таких обставин повинен був перевести її довірителя ОСОБА_1 до структури органів Пенсійного фонду України. Посилання відповідача на неможливість шляхом переведення призначити на вакантні посади державної служби та небажання позивача працювати у відповідача є безпідставним з огляду на те, що жодним законодавчим актом не заборонено переведення працівника, який працює за трудовим договором, на посаду державної служби до органу, приєднання до якого здійснюється внаслідок реорганізації. Просила врахувати, що позивач вісім років прцював на посадах державної служби, зокрема з 01 квітня 20202 року по 09 квітня 2010 року ( йому було присвоєно 11, 12, 13 ранг державного службовця), а у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Волинській області області наявні вакантні посади, а тому у відповідача були всі правові підстави для забезпечення трудових прав позивача встановлених статтями 36, 42 КЗпП України та продовження з ним трудового договору шляхом переведення. Відповідачем по справі не вчинено жодних заходів (дій) для продовженню дії трудового договору з позивачем, так і ніяких дій задля дотримання його трудових прав, як того вимагає чинне законодавство. Щодо заявленого клопотання представника відповідача, зазначила, що спір між сторонами не є публічно-правовим, виник з трудових відносин сторін, а тому відсутні підстави для закриття провадження у справі.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні просила відмовити у позові ОСОБА_1 за його безпідставністю. Зазначила, що 01.01.2023 набрав чинності Закон України від 21.09.2022 № 2620-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", яким Закон України від 23.09.1999 №1105- XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" викладено в новій редакції. Пунктом 2 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1105 (в редакції Закону №2620, що діє з 01.01.2023) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Таким чином, законодавцем прийнято рішення про припинення ФСС України, а тому як наслідок, виникли законні підстави для проведення заходів з реорганізації ФСС України. Звільнення позивача відбулося у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КзпП України. Відповідно до частини шостої статті 36 КзпП України у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40). Отже, рішення про припинення трудового договору з працівником на підстав пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у випадку реорганізації юридичної особи без скорочення чисельності або штату працівників суперечить вимогам, встановленим частиною шостою статті 36 КзпП України. Законодавством не передбачено переведення працівника посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в державному органі. Зважаючи на вищевикладене та законність прийнятого наказу №93-к від 13.04.2023, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку є безпідставнами та необгрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. Також, посилаючись на ч.1 ст.255 ЦПК України, просила закрити провадження у справі, оскільки вважає, що між сторонами виник саме публічно-правовий спір, який не підлягає розгляду у порядку цивільного судочиства. Крім того, зазначила, що у позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 22.01.2020 у справі №813/1045/18 у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки та можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу ст.19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Третя особа голова комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Волинській області Плескун Н.П. у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.106).

Заслухавши позивача, його представника, представника відповідача з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову та відмову у задоволенні клопотання представника відповідача, з наступних підстав.

Стосовно заявленого представником відповідача клопотання про закриття провадження у справі, суд зазначає, що підтавою виникнення спору є наказ №93-к "Про звільнення ОСОБА_1 ", винесений на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Жодних доказів щодо складення позивачем присяги державного службовця, присвоєння йому рангу у межах відповідної категорії посад матеріали справи не містять, а самі сторони спростовують факт перебування ОСОБА_1 на момент звільнення на посаді державної служби.

Отже, видача наказу про звільнення позивача з роботи не є реалізацією уповноваженими особами Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області публічно-владних управлінських функцій та не було спрямовано на задоволення публічного інтересу, а є суто трудовими відносинами працівника та роботодавця.

Заміна Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень правонаступником Пенсійним фондом України та його територіальними органами з 01 січня 2023 року не змінює предметної юрисдикції справ, оскільки заявлені позовні вимоги не стосуються здійснення публічно-владних управлінських функцій органами Пенсійного фонду України, оскарження його рішень, дій чи бездіяльності, публічної служби.

У постанові Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 460/280/19 зазначено, що для розгляду позову в порядку адміністративного судочинства необхідно встановити: по перше, чи є спір за своєю природою правовим, тобто чи звернення з позовом спрямоване на вирішення юридичного конфлікту між учасниками правовідносин; по друге, чи має такий спір ознаки публічно-правового, тобто чи позовні вимоги ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо особи не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. У протилежному випадку суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини є цивільно-правовими і оскільки спір не набув характеру публічно-правового, то повинен розглядатись за правилами цивільного судочинства.

З огляду на викладене у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі суд відмовляє.

Щодо заявлених позовних вимог ОСОБА_1 по суті, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що з 01.01.2023 набрав чинності Закон України від 21.09.2022 №2620-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 2620), яким Закон України від 23.09.1999 №1105- XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №1105) викладено в новій редакції.

Пунктом 2 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1105 (в редакції Закону №2620, що діє з 01.01.2023) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступником є Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

Таким чином, законодавцем в особі Верховної Ради України прийнято рішення про припинення ФСС України і, як наслідок, виникли законні підстави для проведення заходів з реорганізації ФСС України.

Відповідно до частини першої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Частиною п`ятою цієї етапі визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення де єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно із частиною третьою статті 105 ЦК України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припиненні юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявления кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

Рішення про припинення ФСС України, прийняте Верховною Радою України є чинним та у встановленому порядку неконституційним не визнавалося.

Пунктом 12 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1105 Верховна Рада України зобов`язала Кабінет Міністрів України: забезпечити передачу коштів Фонду соціального страхування України до Пенсійного фонду України; привести нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом; забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону; забезпечити набрання чинності нормативно-правовими актами, зазначеними у підпунктах 2-4 цього пункту, одночасно з набранням чинності цим Законом тощо.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 №442 "Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України" (далі - Постанова № 1442), зокрема: утворено комісію з реорганізації ФСС України та комісію з реорганізації управлінь виконавчої дирекції ФСС України (далі - управління ВД ФСС України); установлено, що до голови комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь ВД ФСС України переходять повноваження щодо управління справами Фонду та управлінь ВД ФСС України на період до завершення їх реорганізації; зобов`язано голову комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь ВД ФСС України здійснити заходи з припинення Фонду та управлінь ВД ФСС України у чотиримісячний строк з дня набрання чинності Законом №2620.

Головою комісії з реорганізації ФСС України у Волинській області Плескун Неонілою 16.01.2023 видано наказ №9-ОД "Про скорочення чисельності та штату працівників відділень управління виконавчої дирекції, Фонду соціального страхування України у Волинській області", пунктом 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області, відповідно до переліку з 18.04.2023 (а.с.8-9).

На виконання п. 2 Розділу VII Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2022 року №1442 "Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України", на підставі наказу комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України №9-ОД від 16.01.2023 "Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України", головою комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області Плескун Н. видано наказ "Про попередження ОСОБА_4 про наступне звільнення" від 19.01.2023 №ВП-89 (а.с.11-12).

Позивач ОСОБА_1 на окремому аркуші для ознайомлення з наказом зазначив, що не згідний з ним, попередження вважає незаконним та таким, що не відповідає постанові КМУ №1442 від 27.12.2022 (а.с.12).

13 квітня 2023 року Голова комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонд; соціального страхування України у Волинській області Плескун Н. видала наказ №93-к "Про звільнення ОСОБА_1 " про звільнення ОСОБА_1 18 квітня 2023 року з посади начальника відділу профілактики страхових випадків страхового експерта з охорони праці Нововолинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України (а.с.13).

18 квітня 2023 року до трудової книжки позивача внесено відповідні записи про його звільнення за №45 (а.с.15-16).

Відповідно до частини шостої статті 36 КЗпП України у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділенні перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

Таким чином, суд приходить до висновку, що оспорюваний наказ видано саме у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, що не суперечить чинному законодавству.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 викладено висновок, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

З огляду на зазначене, варто врахувати позиції Верховного Суду, викладені у постановах: від 16.01.2018 у справі №519/160/16-ц; від 06.02.2018 у справі №696/985/15-ц; від 12.06.2019 у справі № 297/868/18; від 28.04.2021 у справі № 373/2133/17, відповідно до яких суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає КзпП України, відповідно до статті 40 якого трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у визначених випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої цієї статті). Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Верховний Суд в постанові від 05.10.2020 у справі №451/1028/18 зазначив, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Згідно із пунктом 2 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" (далі Закон №2136) главу XIX "Прикінцеві положення" Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: "Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

З огляду на вищевикладене, положення Закону №2136, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону №2136 також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону №2136 у період дії воєнного стану норми статті 43 КЗпП України не застосовуються, крім випадків звільненні працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілковій органів.

Діяльність управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Волинській області припинено, а його посади, зокрема, і посаду позивача скорочено. Про скорочення посади позивача повідомлено останнього належним чином, що не заперечується позивачем та його представником. Разом з тим, посада, на якій позивач просить його поновити, так само як і інша рівнозначна посада, в управлінні відсутня.

Відповідно до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 №280 (далі Положення №280), Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Правові основи організації та діяльності Пенсійного фонду визначаються, зокрема, Законом України від 09.07.2003 №1058-ІУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Положенням №280. Відповідно до пункту 14 Положення №280 гранична чисельність державних службовців та працівників Пенсійного фонду України затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.4 ст.20 Закону України від 17.03.2011 №3166-УІ "Про центральні органи виконавчої влади" державні службовці апарату центрального органу виконавчої влади призначаються на посади та звільняються з посад керівником центрального органу виконавчої влади в порядку, передбаченому законодавством про державну службу (якщо інше не передбачено законом).

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 №1471 внесено зміни до додатку 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 №85 (далі Постанова №85), відповідно до якого гранична чисельність працівників апарату Пенсійного фонду України становить 302 працівника, у тому числі державних службовців 302, гранична чисельність працівників територіальних органів Фонду 24098, у тому числі державних службовців 23229.

Отже, основний штат працівників апарату Пенсійного фонду України та його територіальних органів складають посади державної служби, умови призначення (переведення, звільнення) на які визначаються Законом України від 10.12.2015 №889-VIII "Про державну службу" (далі Закон №889).

Згідно з додатком 2 до постанови правління ФСС України від 18.11.2021 №35 "Про внесення змін до структури органів Фонду соціального страхування України та граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України" гранична чисельність працівників ФСС України становила 4829 осіб. Посади працівників ФСС України, на відміну від посад працівників Пенсійного фонду, не належать до посад державної служби.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 Закону №889 вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Прийнявши рішення про припинення ФСС України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників ФСС України, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях.

За таких умов, переведення працівників ФСС України на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях суперечить Закону №889. Зазначене також підтверджується листом Міністерства економіки України від 13.01.2023 №4706-05/1622-03.

В силу положень пунктів 1 і 2 частини першої статті 41 Закону №889 без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець: на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Таким чином, законодавством не передбачено переведення працівника посада якого скорочується на посаду державної служби в державному органі.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України від 12.05.2015 №389-VІІІ "Про правовий режим воєнного стану" у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість яких передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової карти встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства встановленими щодо відповідних посад. Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.

Разом з тим, у судовому засіданні встановлено, що позивач не подавав до Головного управління ПФУ у Волинській області документів щодо свого працевлаштування.

Натомість позивач ОСОБА_1 долучив відповідь ГУПФУ у Волинській області на його звернення щодо місця роботи на посаді начальника відділу профілактики та розслідування нещасних випадків Управління контрольно-перевірочної роботи від 10 квітня 2023 року (а.с.98) з якої вбачається, що 02 січня 2023 року було здійснено добір персоналу згідно з вимогами законодавства, тобто до звільнення позивача. Попри це, відповідач в своїх листах неодноразово повідомляв позивача, що в Головному управлінні є вакантні та тимчасові посади державної служби з долученням списків таких посад (а.с.17, 99-100). Отримана інформація була проігнорована позивачем.

Таким чином, оскаржуваний наказ про звільненння ОСОБА_1 є таким, що відповідає положенням чинного законодавства, і суд не знаходить підстав для його скасування.

Зважаючи на законність наказу №93-к від 13 квітня 2023 року, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку з відповідача є безпідставними та необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

З огляду на те, що суд повністю відмовив у позовних вимогах ОСОБА_1 , відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, що були понесені останнім у розмірі 1073,60 грн. та які підтверджені документально (а.с.47), суд залишає за позивачем.

Керуючись ст.12, ст.13, ст.81, ст.141, ст.211, ст.259, ст.263 ЦПК України, на підставі ст.21, ст.36, ст.40, ст.49-2 КЗпП України, п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ст.1 Закону України «Про оборону України»,

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (, юридична адреса: вул. Кравчука, буд.22В., м. Луцьк, Волинська область), третя особа на стороні відповідача яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Голова комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Волинській області Плескун Неоніла Павлівна, про визнання незавконним та скасування наказу Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Волинській області №93-к від 13 квітня 2023 року про звільнення,поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 04 жовтня 2023 року.

Головуючий суддя підпис А.В. Василюк