КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/3257/21 Головуючий у І інстанції Фінагеєва І.О.
Провадження № 22-ц/824/7030/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистої приватної власності на житловий будинок,

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Позов обґрунтував тим, що з 14 травня 2005 року він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають двох дітей та який було розірвано на підставі рішення суду від 13 березня 2018 року.

За час спільного проживання у шлюбі сторони набули у власність земельну ділянку площею 0,1529 га, розташовану на території с. Малютянка Києво-Святошинського району Київської області з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що оформлена договором дарування від 26 липня 2006 року та державним актом на право власності на земельну ділянку від 22 травня 2017 року на ім`я ОСОБА_1 , та житловий будинок садибного типу, який збудований на вказаній земельній ділянці за реєстраційною адресою: АДРЕСА_1 , що оформлений також на ім`я ОСОБА_1 .

Відповідачка вчиняє перепони позивачу у здійсненні ним права володіння, користування та розпорядження відносно будинку та земельної ділянки, користуючись тим, що право власності на нерухомість зареєстроване на її ім`я. Зокрема, відповідачка позбавила позивача доступу та права користування будинком, самовільно уклала договір на його охорону з третіми особами, не повідомляючи останніх про майнові права позивача. Зазначені обставини, на переконання позивача, є свідченням порушення права його власності, що змусило звернутися до суду за захистом порушеного права.

На підставі викладеного, ОСОБА_2 просив:

- здійснити поділ об`єкта спільної сумісної власності - житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 217,8 кв. м, житловою площею 81,4 кв. м, опис: житловий будинок р.п. 2013 - «А», вольєр - «Б», госпблок - «В», сарай - «Г», погріб - «під Г», альтанка - «Д», свердловина - «І,ІІ», вигрібна яма - «ІІІ», огорожа - «1-3», реєстраційний номер нерухомого майна 24;

- визнати за ним та за ОСОБА_1 право спільної часткової власності по вказаного житлового будинку;

- визнати за ним і за відповідачкою право спільної часткової власності по земельної ділянки площею 0,1529 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер :01:003:0148;

- здійснити розподіл судових витрат.

У вересня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 про визнання особистої приватної власності на житловий будинок.

Зустрічний позов мотивувала тим, що 14 травня 2005 року між нею та ОСОБА_2 був укладений шлюб, а 26 липня 2006 року на підставі договору дарування вона отримала в дар від свого батька ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1529 га з кадастровим номером :01:003:0148, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , яка була надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Того ж року було придбано будівельні матеріали та розпочато будівництво житлового будинку за кошти її батьків. Проживаючи подружжям із відповідачем, вони не мали фінансових можливостей для будівництва, оскільки ОСОБА_2 працював у поліції і отримував невелику заробітну плату, а вона здійснювала догляд за дочками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стверджувала, що із жовтня 2012 року шлюбні відносини із відповідачем були фактично припинені, що підтверджується змістом позовної заяви про розірвання шлюбу, поданої нею 03 січня 2018 року до Голосіївського районного суду м. Києва, а також встановлено заочним рішенням цього суду від 13 березня 2018 року у справі № 752/397/18. При цьому коли ОСОБА_2 залишав сім`ю, він забрав усі документи, в тому числі, що стосувалися поточного будівництва.

Для закінчення будівельних робіт з будівництва будинку нею було залучено у позику грошові кошти в сумі 50 000 доларів США. Формально право власності на житловий будинок було зареєстроване та набуто нею під час шлюбу, проте будь-які шлюбно-сімейні відносини з відповідачем станом на жовтень 2012 року не існували.

Вважає, що оскільки набуття права власності на спірне майно відбулось нею після припинення фактичних шлюбних відносин, а також витрачання для будівництва коштів, які були залучені нею шляхом отримання позики та повернуті особисто, то відповідне майно є особистою приватною власністю, підтвердженою належними правовстановлюючими документами.

З огляду на вищенаведене, ОСОБА_1 просила визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок садибного типу, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя:

- визнано за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 217,8 кв. м, житловою площею 81,4 кв. м, опис: житловий будинок р.п. 2013 - «А», вольєр - «Б», госпблок - «В», сарай - «Г», погріб - «під Г», альтанка - «Д», свердловина - «І,ІІ», вигрібна яма - «ІІІ», огорожа - «1-3», реєстраційний номер нерухомого майна 24;

- визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 217,8 кв. м, житловою площею 81,4 кв. м, опис: житловий будинок р.п. 2013 - «А», вольєр - «Б», госпблок - «В», сарай - «Г», погріб - «під Г», альтанка - «Д», свердловина - «І,ІІ», вигрібна яма - «ІІІ», огорожа - «1-3», реєстраційний номер нерухомого майна 24;

- визнано за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на земельної ділянки площею 0,1529 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер :01:003:0148;

- визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на земельної ділянки площею 0,1529 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер :01:003:0148.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6 810,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Васильченка В.О. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги відповідачки за первісним позовом зводяться до того, що суд першої інстанції не вірно застосував до спірних правовідносин положення частини першої, шостої статті 57 СК України, не врахувавши, що спірний житловий будинок побудований на подарованій їй земельній ділянці за її власні грошові кошти, отримані в позику, та за кошти її батька ОСОБА_3 , і був зареєстрований за нею на праві власності хоч і в період шлюбу з ОСОБА_2 , але уже після припинення спільного проживання з ним у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин у жовтні 2012 року, про що нею зазначалося у позовній заяві про розірвання шлюбу, щодо якої відповідач жодних заперечень не висловлював, а відтак спірне нерухоме майно являється її особистою власністю.

Розглядаючи спір між сторонами, суд не взяв до уваги надані докази того, що подружжя не мало фінансової можливості самостійно будувати будинок, а будівництвом та придбанням будівельних матеріалів займався її батько з тієї метою, щоб земельна ділянка і житловий будинок належали їй особисто на праві приватної власності.

Суд дійшов помилкового висновку, що до виниклих відносин підлягають застосуванню стаття 120 ЗК України та стаття 377 ЦК України, оскільки підстави виникнення права власності на садибу як новий об`єкт нерухомого майна, створений в результаті будівництва, врегульовано іншими положеннями чинного законодавства, зокрема, частиною першою статті 331 ЦК України, за якою право власності на нову річ, яка виготовлена особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом, та частиною другою статті 375 ЦК України, відповідно до якої власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - ОСОБА_6 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідачки є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку здобутим доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 травня 2005 року виконкомом Кушницької сільської ради Іршавського району Закарпатської області між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб, від якого народилося двоє дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі договору дарування земельної ділянки від 26 липня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2395, ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар земельну ділянку загальною площею 0,1529 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка надавалася для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Відповідно до копій свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 18 квітня 2014 року індексний № 20714645 та витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 квітня 2014 року індексний номер 20714841 житловий будинок садибного типу за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 217,8 кв. м, житловою площею 81,4 кв. м, опис об`єкта нерухомого майна: житловий будинок р.п. 2013 - «А», вольєр - «Б», госпблок - «В», сарай - «Г», погріб - «під Г», альтанка - «Д», свердловина - «І,ІІ», вигрібна яма - «ІІІ», огорожа - «1-3», на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , номер запису про право власності 5409192, дата державної реєстрації 15 квітня 2014 року.

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за результатом розгляду якого заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 березня 2018 року у справі № 752/397/18 шлюб між сторонами розірвано.

Позивач за первісним позовом на підтвердження того факту, що під час шлюбу сторонами був збудований будинок посилався на інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 241972221 від 27 січня 2021 року, відповідно до якої державну реєстрацію права власності на вказаний вище житловий будинок садибного типу здійснено за відповідачем 15 квітня 2014 року, тобто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому вказане майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Натомість відповідачка за первісним позовом зазначала, що подружжя з 2012 року фактично припинило шлюбні відносини та не проживало разом, будівельні матеріали було придбано та розпочато будівництво спірного будинку за кошти її батьків. Проживаючи подружжям із позивачем, вони не мали фінансових можливостей для будівництва, оскільки ОСОБА_2 працював у поліції і отримував невелику заробітну плату. Окрім того, для закінчення будівельних робіт з будівництва будинку нею було залучено у позику грошові кошти в сумі 50 000 доларів США, тому необхідно визнати вказаний будинок її особистою власністю.

Задовольняючи первісні позовні вимоги та відмовляючи у задоволенні зустрічних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірний об`єкт будинковолодіння був набутий (збудований) сторонами під час шлюбу, які на час будівництва вказаного об`єкту були однією сім`єю, оскільки іншого встановлено не було. Посилання позивачки за зустрічним позовом на фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами з жовтня 2012 року та на підтвердження вказаного факту зміст позовної заяви про розірвання шлюбу та рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 березня 2018 року у справі № 752/397/18, суд не прийняв до уваги з огляду на той факт, що зміст позовної заяви не може вважатися доказом по справі, оскільки містить суб`єктивний виклад обставин заявника, а судовим рішенням, на яке вона посилається, не встановлено факту не проживання сторін однією сім`єю з 2012 року.

Твердження позивачки про те, що спірний будинок будувався переважно за кошти її батьків, оскільки молоде подружжя не мало достатнього заробітку, а в подальшому для завершення будівництва вона отримала у позику кошти в сумі 50 000 доларів США, які були повернуті позикодавцю нею особисто, суд не взяв до уваги як такі, що не підтверджені жодним доказом у справі. Отже, презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно, яке набуте ними в період шлюбу, останньою під час розгляду справи не спростовано.

Враховуючи, що спірний об`єкт збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, місцевий суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову в частині визнання за позивачем та відповідачкою права власності по 1/2 частині на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак й про відсутність підстав для задоволення зустрічних вимог про визнання права особистої приватної власності одного з подружжя на цей будинок.

Щодо вимоги позивача про визнання за сторонами права власності по 1/2 частині на земельну ділянку, розташовану під вказаним житловим будинком, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до вимог статті 120 ЗК України і статті 377 ЦК України, а також висновку, який міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15, у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, а тому визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки узгоджуються з обставинами справи та вимогами закону.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками районного суд з огляду на наступне.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

Частиною першою статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 і підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Відповідний правовий висновок викладено також в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Установивши, що спірне домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 217,8 кв. м, житловою площею 81,4 кв. м, побудовано сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбу за спільні кошти, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між ними шляхом визнанняза сторонами права власності по частині вищезазначеного домоволодіння.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний житловий будинок будувався переважно за кошти батька відповідачки - ОСОБА_3 , оскільки подружжя сторін не мало відповідної фінансової можливості, а в подальшому для завершення будівництва ОСОБА_1 отримала у позику кошти в сумі 50 000 доларів США, які були повернуті нею особисто, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані та не підтвердженні належними доказами у справі, в тому числі письмовим договором позики.

Слід також врахувати, що у постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22) зауважено, що досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Касаційний суд акцентував увагу, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим.

Таким чином за будь-яких умов отримання позики не може бути належним доказом набуття майна в особисту приватну власність відповідачки. З метою спростування умов належності майна до об`єкта спільної сумісної власності подружжя відповідачкою не доведено, що житловий будинок будувався не в інтересах сім`ї, а в її власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах.

Вказуючи в апеляційній скарзі про те, що позивач не надав доказів на підтвердження його вагомого внеску у будівництво будинку, представник відповідачки неправильно тлумачить норми матеріального права, які підлягають застосуванню, адже у спірних правовідносинах тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, покладається на того з подружжя, який її спростовує, тобто саме на відповідачку.

Оскільки ОСОБА_1 не спростувала презумпцію спільної сумісної власності сторін на спірне майно та не надала доказів, які б підтверджували будівництво будинку за рахунок її особистих коштів у власних інтересах, суд першої інстанції обґрунтовано визнав за сторонами право власності за кожним по частині спірного нерухомого майна у порядку статей 60, 70 СК України.

Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини шостої статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

За положеннями зазначених норм при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами набуття спірного майна за особисті кошти, а також в той час, коли шлюбно-сімейні відносини з ОСОБА_2 були фактично припинені, а тому спірне рухоме майно не може вважатися її особистою приватною власністю, а є спільною сумісною власністю подружжя.

Посилання в апеляційній скарзі на фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами з жовтня 2012 року, на підтвердження чого до суду першої інстанції надавалися копії позовної заяви ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 березня 2018 року, колегія суддів відхиляє з огляду на той факт, що зміст позовної заяви не може вважатися належним доказом по справі, оскільки містить суб`єктивний виклад обставин спірних правовідносин особи, яка звертається до суду.

Тобто, ОСОБА_1 , як позивачка у справі про розірвання шлюбу, мала змогу у своїй позовній заяві зазначити будь-яку дату припинення шлюбно-сімейних відносин з ОСОБА_2 , що буде найбільш сприятливою для неї у питанні поділу майна подружжя, тому ця позовна заява не може визнаватися належним доказом у справі.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 березня 2018 року (у справі № 752/397/18 про розірвання шлюбу) конкретної дати фактичного припинення шлюбних відносин сторін не встановлено.

Отже, враховуючи, що спірне майно було набуте (закінчене будівництвом і зареєстроване) у період перебування сторін у шлюбі та за спільні кошти, а презумпцію спільності права власності подружжя на домоволодіння відповідачка не спростувала, суд першої інстанції правильно вважав, що воно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а за позивачем та відповідачкою підлягає визнанню право власності по 1/2 частині житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі представник відповідачки вказує, що включивши до об`єктів поділу спільного сумісного майна подружжя земельну ділянку, на якій розташований зазначений вище будинок та яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору дарування від 26 липня 2006 року, суд першої інстанції допустив неправильне застосування до спірних правовідносин положень статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.

Так, Пленумом Верховного Суду України у пункті 18-2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (у редакції від 19 березня 2010 року), роз`яснено, якщо на земельній ділянці, яка є особистою приватною власністю одного з подружжя, а не спільною сумісною власністю подружжя, знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Згідно з частиною четвертою статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований; згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

З огляду на викладене, врахувавши рівність часток подружжя у спірному домоволодінні, що підлягає поділу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання за сторонами права власності по частці спірної земельної ділянки площею 0,1529 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер :01:003:0148.

Наведене повністю узгоджується з висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 352/1506/21(провадження № 61-4227св23).

ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги представника відповідача.

За таких обставин, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов законного і обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання особистої приватної власності на житловий будинок.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 вересня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній