КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №756/8075/22 Головуючий у 1 інстанції: Діденко Є.В. провадження №22-ц/824/7113/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Кулікової С.В., Сушко Л.П.,

при секретарі: Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», треті особи: ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», про визнання недійсним договору, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 28.11.2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», предметом якого є відступлення права вимоги за кредитним договором №692-Ф від 29.09.2006 року, який укладений між ОСОБА_1 і ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» та договір відступлення прав за іпотечним договором №693-Ф/ІП-1 від 29.09.2006 року, укладений між ОСОБА_2 і ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК».

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 29.09.2006 року між ОСОБА_1 і ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» укладено кредитний договір №693-Ф, предметом якого було відкриття позивачу кредитної лінії на суму 210 000 доларів США.

Також, 29.09.20006 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» укладено іпотечний договір №693-Ф/ІП-1, відповідно до якого ОСОБА_2 для забезпечення виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань передала банку в іпотеку квартиру у м.Києві. Згодом, між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК», та ТОВ «ФК «Вектор плюс» укладено договір факторингу, яким передано право вимоги за кредитними договорами.

Також, 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор плюс» укладено договір відступлення прав за іпотечними договорами. 04.02.2015 року ТОВ «ФК «Вектор плюс» зареєструвало право власності на предмет іпотеки.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 04.12.2017 року скасовано рішення державного реєстратора про реєстрацію прав і обтяжень за ТОВ «ФК «Вектор плюс» щодо предмету іпотеки.

Зазначав, що у відповідача відсутня ліцензія на здійснення фінансових операцій, а тому він не мав права на укладення договору факторингу за валютним кредитним договором.

Вказував, що іпотека є похідною від основного зобов`язання.

Позивач стверджував, що має право на подання цього позову, оскільки є заінтересованою особою в розумінні ст.215 ЦК України.

Також зазначав, що в розумінні Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач має виправдані очікування на розпорядження своїм майном, яке передано в іпотеку банку.

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 19 січня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити.

Скарга обґрунтована тим, що фактор, до якого перейшло право вимоги за валютними кредитами від банку не має права здійснювати операції з валютними коштами (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), оскільки у останнього відсутня така ліцензія, що підтверджується довідкою, наданою Національним банком України від 23.01.2022 року №б/н, що ТОВ «ФК«ВЕКТОР ПЛЮС» не видавались генеральна та/або індивідуальна ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій за період від 01.01.2005 року до 06.02.219 року.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення викладені норми матеріального права судом першої інстанції не застосовані, як і не врахований висновок,викладений у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року усправі №461/2900/11 (провадження №61- 2309св18).

Суд першої інстанції, надаючи оцінку посиланню позивача на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.12.2017 року у справі №826/8272/16 зазначив, що предметом позову у тій адміністративній справі було незаконність рішення державного реєстратора про реєстрацію за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» права власності на квартиру, яка є предметом іпотеки. Відповідно, будь-які висновки зроблені у вказаному судовому рішенні є релевантними лише до такого предмету позову.

Оскільки у цій справі мають місце інші правовідносини та інший предмет спору, суд не вважав, що висновки адміністративного суду утворюють преюдиційні обставини у цій цивільній справі у розумінні ст.82 ЦПК України.

З таким висновком суду першої інстанції позивач погодитися не може.

Виходячи із судової практики, яка склалася, преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Вказує, що при прийнятті оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції з власної ініціативи та за допомогою Єдиного реєстру судових рішень здійснив вибірковий пошук судових рішень. Знайденими судовими рішеннями: Оболонського районного суду міста Києва від 05.04.2017 року у цивільній справі №756/15792/15-ц та Оболонського районного суду міста Києва від 28.09.2020 року у цивільній справі №757/37699/16-ц обґрунтував відмову у задоволенні позову.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню та порушив норми процесуального права, а саме, ст.ст.13, 81, 82, 83, 263 ЦПК України, а тому не встановив тих фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, та не надав їм належної правової оцінки, тому дійшов передчасного висновку про те, що позивач не довів порушення його прав, а також не довів підстав для оспорювання договорів з урахуванням того, що ці підстави вже розглядались судом у іншій справі, у якій рішення суду набрало законної сили.

У відзиві на апеляційну скаргупредставник відповідача ТОВ «ФК «Вектор Плюс»просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Вказує, що між позивачем та банком був укладений договір кредиту, а також іпотечний договір, посвідчений нотаріусом. Банк відступив ТОВ «ФК «Вектор Плюс» у 2012 році відповідно до договорів факторингу та уступки прав вимог за іпотечними договорами свої права вимоги за забов`язаннями відповідача.

Після цього ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неодноразово використовували судову систему з метою уникнути від виконання принятих за договорами кредиту та іпотеки зобов`язань шляхом подання штучних та безпідставних позовних заяв, але суди їм неодноразово відмовляли у задоволенні позовних вимог.

Також в апеляційній скарзі повідомлено, що ОАСК м.Києва нібито встановлював щось стосовно ТОВ «ФК «Вектор Плюс». Разом з тим, згідно КАС України адміністративні суди не розгадають спори про право, а ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не є державною установою або суб`єктом владних повноважень, та в силу свого статусу не тільки не здійснює владно-розпорядчі функції, але й не може бути відповідачем у адміністративних спорах в судах такої юрисдикції.

Також, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не надає позивачу бунківські послуги, на які потребується будь-яка банківська ліцензія. Усі банківськи послуги боржник отримав у тому банку, який він зазначив в апеляційній скарзі. Прострочивший боржник лише намагається не повертати борги (ні старому, ні новому кредитору), тому й подає безгрунтовні позовні заяви без жодного обгрунтування, що його права чи інтереси порушені.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог і того, що підстави позову, які заявлені позивачем у цій справі, вже були предметом судового розгляду у іншій цивільній справі, у якій позивач також приймав участь як третя особа, та були судом оцінені і відхилені.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 29 вересня 2006 року між ОСОБА_1 і ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» укладено кредитний договір 693-Ф, відповідно до умов якого позивачу було відкрито кредитну лінію на суму 210 000 доларів США.

29.09.2006 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» укладено іпотечний договір №693-Ф/ІП-1, відповідно до якого ОСОБА_2 для забезпечення виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань передала банку в іпотеку квартиру у АДРЕСА_1 .

Встановлено, що 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу №15, відповідно до умов якого банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, які зазначені у Реєстрі заборгованості боржників.

Реєстр заборгованості боржників суду не надавався.

28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення прав за іпотечними договорами, відповідно до умов якого банк відступив свої права іпотекодержателя на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» за іпотечними договорами, зазначеними в Додатку №1.

Додаток №1 до договору відступлення прав за іпотечними договорами суду не наданий.

Відповідно до листа Національного банку України від 23.01.2022 року генеральна та індивідуальна ліцензії на здійснення валютних операцій на користь ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не видавалась.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.12.2017 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2018 року у справі №826/8272/16 за позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у м.Києві, Державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м.Києві, третя особа: ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, задоволено позов ОСОБА_3 , визнано протиправними дії державного реєстратора щодо внесення рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 19184790 від 09.02.2015 за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та внесення запису до Державного реєстру про право власності: №8657316; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний 19184790 від 09.02.2015 року за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та внесення запису до Державного реєстру про право власності: №8657316.

За статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частини перша та друга статті 203 ЦК України).

Відповідно до ч.1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Згідно з п.1 ч.1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Наданими суду доказами підтверджено, що 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу №15, відповідно до умов якого банк відступив відповідачу свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, які зазначені у Реєстрі заборгованості боржників. Також, 28.11.2012 року між тими ж особами було укладено договір відступлення прав за іпотечними договорами, відповідно до умов якого банк відступив свої права іпотекодержателя на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» за іпотечними договорами, зазначеними в Додатку №1.

Водночас, ні Реєстр боржників заборгованості до Договору факторингу №15, ні Додаток №1 до договору відступлення прав за іпотечним договором, на підставі яких можливо було б зробити достовірний висновок про передання прав за кредитним договором, боржником за яким є ОСОБА_1 , позивач суду не надав і про витребування доказів не заявляв клопотань.

Крім того, у позові заявлено вимогу про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 28.11.2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», предметом якого є відступлення права вимоги за кредитним договором №692-Ф від 29.09.2006 року, який укладений між ОСОБА_1 і ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК», а не договору факторингу № 15 від 28.11.2012 року.

Відповідно до матеріалів справи, в судовому засіданні 19.01.2023 року на запитання суду чи є договір факторингу №15 тим самим договором, який позивач просить визнати недійсним, позивач і його представник пояснили, що договір факторингу не є предметом позову, а просили визнати недійсним договір відступлення права вимоги, який був укладений на виконання договору факторингу.

Також, договір відступлення права вимоги від 28.11.2012 року за кредитним договором №692-Ф від 29.09.2006 року, який є предметом позовних вимог, суду також не надавався.

На підставі зібраних матеріалів справи суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до статті 215 ЦК України заінтересована особа має право заявляти про недійсність договору, проте це не звільняє таку особу від обов`язку доведення у кожному конкретному випадку своєї заінтересованості в оспорюванні відповідного договору та порушення її прав з боку відповідача.

Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі №756/668/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі №924/1208/18 зазначав, що відповідно до статей 15, 16 ЦК України підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно зі статтями 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Суд вірно зазначив, що позивач не довів яким чином відповідачем через укладення з банком оспорюваних ним договорів порушуються права позивача, і які саме. Так само, позивач не довів, в чому полягає його інтерес і порушені права шляхом відступлення прав за договором іпотеки, стороною якого позивач не є.

Судом вірно звернено увагу на те, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05.04.2017 року у цивільній справі №756/15792/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС», ПАТ «Омега Банк», третя особа: ОСОБА_1 , про визнання частково недійсним договору факторингу, визнання недійсним договору про відступлення прав за іпотечним договором, визнання припиненим зобов`язання, у задоволенні позову відмовлено. У вказаному рішенні суд зазначив: «З матеріалів справи вбачається, що оскаржені договори факторингу №15 та про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року є укладеними у відповідності до вимог закону, при їх укладенні були дотримані норми ЦК України, які регулюють дані правовідносини. До того ж відсутність валютної ліцензії у ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не може бути підставою для визнання недійсним договору факторингу, оскільки чинне законодавство не вимагає її наявності під час здійснення операцій факторингу. Відтак у суду немає законних підстав припинити зобов`язання позивача за вказаними договорами».

Отже, підстави позову, які заявлені позивачем у цій справі, вже були предметом судового розгляду у іншій цивільній справі, у якій позивач також приймав участь як третя особа, та були судом оцінені і відхилені.

Також, рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 28.09.2020 року у цивільній справі №757/37699/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ПАТ «Омега Банк», третя особа: ОСОБА_4 , про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором №693-Ф від 29.09.2006 року, в задоволенні позову відмовлено.

Частиною 4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, що позивач не довів порушення його прав, а також не довів підстав для оспорювання договорів з урахуванням того, що ці підстави вже розглядались судом у іншій справі, у якій рішення суду набрало законної сили.

З огляду на недоведеність позивачем наведених обставин, суд вірно не вважав необхідним надавати оцінку доводам позову щодо необхідності наявності у відповідача ліцензії на здійснення фінансових операцій.

Надаючи оцінку посиланню позивача на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.12.2017 року у справі №826/8272/16, суд вірно зазначав, що предметом позову у тій адміністративній справі було незаконність рішення державного реєстратора про реєстрацію за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» права власності на квартиру, яка є предметом іпотеки. А тому, будь-які висновки, зроблені у вказаному судовому рішенні, є релевантними лише до такого предмету позову.

Так як у цій справі мають місце інші правовідносини та інший предмет спору, суд вірно не вважав, що висновки адміністративного суду утворюють преюдиційні обставини у цій цивільній справі у розумінні ст.82 ЦПК України.

Судом вірно відхилено посилання позивача на Перший протокол Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки позивачем не доведено, що з боку держави чи її агентів відбулось втручання у право позивача на мирне володіння своїм майном. Судом зазначено, що ця справа не стосується захисту прав позивача на майно.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо відмови у задоволенні позову.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 вересня 2023 року.

Головуючий:

Судді: