1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 335/4830/23 2/335/1957/2023
про закриття провадження у справі
14 серпня 2023 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Романько О.О., за участю секретаря судового засідання Гутник Є.С., представників позивача Шикун В.О., ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Бобровник К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Запоріжжя в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-
ВСТАНОВИВ:
Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом про стягнення зі ОСОБА_2 заборгованості за спожиту теплову енергію, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.11.2021 між Концерном «МТМ» та відповідачем укладено типовий договір про надання послуг з постачання теплової енергії № 72210801 після того як останній був розміщений 02.10.2021 на офіційному сайті позивача. Згідно укладеного договору об`єктом теплопостачання є нежитлові приміщення №133, 135, 136 площею 405,4 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить відповідачу на праві власності.
За період з 01 листопада 2021 року по 28 лютого 2023 року позивач відпустив відповідачу у нежитлові приміщення теплову енергію на загальну суму 113 170,92 грн., що підтверджується відповідними розрахунками. За вказаний період відповідачем не було здійснено погашення заборгованості.
Посилаючись на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги у розмірі 113 170,84 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684,00 грн.
Ухвалою судді від 09.06.2023 позовну заяву Концерну «МТМ» прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки на подання заяв по суті справи, призначено розгляд справи у судовому засіданні.
12.07.2023 від представника відповідача адвоката Бобровника К.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що ОСОБА_2 є власницею нежитлових приміщень №№ 133, 135, 136, які розташовані в будинку АДРЕСА_1 . Між ОСОБА_2 та Концерном «МТМ» існують чинні договірні відносини на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 01.01.2007 № 202018. В позовній заяві позивачем зазначається про стягнення заборгованості на підставі типового договору № 72210801 від 01.11.2021 та розрахунки надані на підставі цього ж договору. Вважають, що такого договору відповідач не укладала та розрахунки згідно наданих документів провести не є за можливим.
Також, 19.07.2023 до суду з боку представника позивача адвоката Бобровника К.В. надійшло клопотання про закриття провадження у справі, оскільки спір необхідно вирішувати в порядку господарського судочинства. В обґрунтування свого клопотання зазначив, що дійсно відповідачу ОСОБА_2 належать нежитлові приміщення №№ 133, 135, 136, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 в установленому порядку зареєстрована як фізична особа-підприємець та зазначене приміщення використовує для здійснення своєї підприємницької діяльності, що підтверджується інформаційною довідкою з ЄДРПОУ. Відповідно до додатку № 2 до договору купівлі-продажу теплової енергії № 202018 від 01.01.2007 зазначені приміщення є торговими залами, тобто є частиною магазину з роздрібної торгівлі текстильними товарами та використовуються відповідачем для здійснення підприємницької діяльності.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення клопотання представника відповідача, оскільки Концерном були проведені інвентаризаційні заходи, за результатами яких встановлено, що власником нежитлових приміщень є саме фізична особа ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав. Відповідачем не надано договору купівлі-продажу нерухомого майна фізичною особою-підприємцем. Нарахування здійснюються на приміщення, а не фізичну особу чи ФОП. Якщо б з документів вбачалося, що право власності на майно зареєстроване за ФОП, то і договір про надання послуг вважався укладеним з фізичною особою-підприємцем. Типовий договір для всіх категорій однаковий, але позивач при зверненні до суду керувався саме зареєстрованим правом власності за фізичною особою.
Представник відповідача ОСОБА_1 відповідно до положень Закону України «Про надання житлово-комунальних послуг» індивідуальними споживачами є тільки фізичні особи та юридичні особи, окремо таких споживачів як фізичні особи-підприємці не визначено. Просили врахувати наявність правової позиції ВП ВС, яка викладено у постанові по справі справа № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) від 20 вересня 2018 року, відповідно до якої навіть якщо ФОП втратить свій статус, то це не вплине на виконання нею своїх зобов`язань зі сплати житлово-комунальних послуг. Договори з надання послуг користувачам не є господарськими, а є цивільними. За таких обставин спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, заяв про відкладення розгляду справи не надала. Про дату, час та місце судового засідання остання повідомлялась в установленому законом порядку, шляхом надсилання судових повісток на адресу її місця реєстрації.
Представник відповідача адвокат Бобровник К.В. в судовому засіданні заявлене клопотання підтримав, за тих обставин, які в ньому викладені. Додатково зазначив, що ФОП ОСОБА_2 має право на здійснення такого виду підприємницької діяльності як роздрібна торгівля текстильними товарами в спеціалізованих магазинах, який є основним видом її діяльності. Майно дійсно належить фізичній особі, але використовується для підприємницької діяльності. Відповідно до законодавства України власниками майна є: фізичні особи, юридичні особи та держава, такого власника майна як н особа-підприємець не визначено. У розглядуваному випадку нерухомість використовується для господарської діяльності. В дійсності необхідно встановлювати суб`єктний склад правовідносин. Юрисдикційність справи не розмежовується від видів договорів, а залежить лише від встановлення факту використання приміщення (майна) в господарській діяльності. Додатково зазначив, що посилання представників позивача на позицію ВП ВС у справі 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) від 20 вересня 2018 року є недоречними, оскільки в даному випадку був інший предмет спору. В свою чергу вважав за необхідне враховувати саме позицію ВП ВС викладену в постанові по справі № 922/2972/17 від 17.10.2018, на яку він посилається у своєму клопотанні.
Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються районними, районними у містах, міськими та міськрайонними судами.
Статтею 187 ЦПК України передбачено, що суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому ЦПК.
За матеріалами даної справи згідно зі свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця відповідач зареєстрована як фізична особа-підприємець; одним з видів діяльності якої є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.
Матеріалами справи встановлено, що договір № 72210801 від 01.11.2021 про надання послуг з постачання теплової енергії є договором приєднання. Нежитлові приміщення № 133,135, 136, площею 405,4 м2, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та щодо утримання якого позивачем надаються житлово-комунальні послуги, використовується відповідачем з метою здійснення господарської діяльності - підприємництва.
На підтвердження цього відповідачем було надано копію свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 28.05.2002, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , та копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до якого визначено основний вид економічної діяльності роздрібна торгівля текстильними товарами в спеціалізованих магазинах.
Відомостей про припинення підприємницької діяльності ОСОБА_2 суду не надано.
Також, згідно копії договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 202018 від 01.01.2007, який укладений між приватним підприємцем ОСОБА_2 та Концерном «Міські теплові мережі» в особі директора Філії Концерну «Міські теплові мережі» Орджонікідзевського району, предметом договору є те, що теплопостачальна організація бере на себе зобов`язання відпустити теплову енергію в гарячій воді споживачу, а споживач зобов`язується прийняти і оплатити її вартість за діючими тарифами (цінами) в терміни та порядку, встановленими умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід`ємними частинами. Згідно п. 11.8 цього Договору зазначено, що споживач зареєстрований як приватний підприємець та не є платником податку на прибуток, а є платником єдиного податку. Договір містить реквізити сторін та завірений їхніми печатками.
Відповідно до додатку № 2 до договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 202018 від 01.01.2007 «Схеми межи поділу теплової мережі» щодо будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 споживачем виступає приватний підприємець ОСОБА_2 ..
Відповідно до платіжних доручень на сплату послуг за договором № 202018 від 01.01.2007 платником виступає підприємець ОСОБА_2 ..
Відповідно до письмових пояснень представника позивача, які надійшли до суду 27.07.2023 зазначено, що до відповідача застосовується тариф категорії «Інші споживачі». Також наведені доводи щодо типового договору № 72210801 від 01.11.2021. Відповідно містяться посилання на п. 3 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яким передбачено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.
При цьому, представником позивача, не надано аналізу посиланням представника відповідача на наявність договору № 202018 від 01.01.2007 укладеного між Концерном «МТМ» та ПП ОСОБА_2 .
Вирішуючи клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі суд виходить з такого.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до статті 1 Закону України від 09 листопада 2017 року №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; такі послуги надаються індивідуальному споживачу - фізичній або юридичній особі, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника іншій особі, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Отже, надання комунальних послуг є підприємницькою діяльністю для особи, яка надає такі послуги, натомість споживач комунальних послуг не здійснює при споживанні таких послуг підприємницької діяльності, оскільки вони спрямовані на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів і не залежать від правового статусу споживача. Тобто такі договори не є господарськими у розумінні ГК України.
Юрисдикція таких спорів визначається залежно від суб`єктного складу правовідносин, тобто якщо споживачем послуг є фізична особа, то такі спори повинні розглядатися за правилами цивільного судочинства, а якщо споживачем послуг є юридична особа чи ФОП, то за суб`єктним складом такі спори мають розглядатися в порядку господарського судочинства.
За зазначеними висновками критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
За змістом статті 1 ГПК України до господарського суду мають право звертатися підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.
Позивачами є підприємства та організації, зазначені у статті 1 ГПК України у вказаній вище редакції, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є юридичні особи та у випадках, передбачених цим кодексом, - фізичні особи, яким пред`явлено позовну вимогу (частини друга та третя статті 21 ГПК України).
Відповідно до частини першої статті 12 цього Кодексу господарським судам підвідомчі, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав.
Таким чином, ознаками господарського спору, підвідомчого господарському суду, є, зокрема, участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Також, відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.
Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції «Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.
Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
Наведена норма підлягає застосуванню, якщо позов подано внаслідок помилкового уявлення особи про її право на звернення до господарського суду у випадках, коли предмет спору чи суб`єктний склад його учасників не охоплюється юрисдикцією господарських судів, або коли право чи інтерес не підлягають судовому захисту.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відтак норми процесуальних законів наведено тут і далі у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року.
Згідно зі статтею 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства.
Разом з тим статтею 20 Господарського процесуального кодексу України визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.
Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва підприємцями
Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 Цивільного кодексу України.
За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.
Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).
Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.
Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України).
Проте до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
За законодавчим визначеннями житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; такі послуги надаються індивідуальному споживачу - фізичній або юридичній особі, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника іншій особі, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Спір, що виникає з приводу майна, що належить фізичній особі на праві приватної власності, але використовується нею в підприємницькій діяльності, є господарським (ВП/ВС у справі № 916/1261/18 від 03 липня 2019 року; ВП/ВС у справі № 916/385/19 від 25 лютого 2020 року).
Відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.
Статтями 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки -підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право і дієздатністю, та не обмежує їх.
Набуття статусу ФОП не означає, що усі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, а спори з її участю належать до господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно.
Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.
Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Як зазначено в постанові КГС ВС від 14 травня 2020 року у справі № 910/1746/19 якщо спірне нежитлове приміщення, яке належить ФОП, розташоване в житловому багатоквартирному будинку, який приєднаний до системи централізованого опалення, та опалюється за рахунок приєднання до відповідних внутрішньобудинкових систем, а ФОП не використовує отриману від постачальника теплову енергію для виробничих потреб, а є кінцевим споживачем наданої йому послуги з опалення, такий ФОП є споживачем у сфері ЖКП.
Отже, суд враховує, що суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством, а відповідно до ч. 2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Згідно п. 1 та п. 15 ч. 1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці та інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.
Таким чином, суд приходить до висновку, що вказаний спір належить до юрисдикції господарського суду відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору.
Із урахуванням наведених норм матеріального і процесуального права, суд приходить до висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі є господарсько-правовими, а відтак вимоги позивача не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст. ст. 255-256, 260, 353 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Провадження у справі за позовом за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, - закрити.
Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст ухвали суду складено 18.08.2023.
Суддя: О.О. Романько