УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 296/6496/23

провадження № 61-13361ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Петрова Є. В., (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на постанову Житомирського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_4 , який діяв в інтересах ОСОБА_3 , звернувся до суду із даним позовом, у якому просив:

- визнати недійсним договір дарування 45/100 частин будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що був посвідчений приватним нотаріусом Ковальовою Т. В. - 16 лютого 2009 року, за номером 227;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер якої :05:017:0010, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що був посвідчений приватним нотаріусом Ковальовою Т. В. - 16 лютого 2009 року, за номером 228;

- визнати недійсним договір дарування 1/1 частин будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що був посвідчений приватним нотаріусом Ковальовою Т. В. - 26 березня 2009 року, за номером 455.

19 липня 2023 року представник ОСОБА_4 , який діяв в інтересах ОСОБА_3 , подав до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову.

Ухвалою від 21 липня 2023 року Корольовський районний суд м. Житомира відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову.

Постановою від 05 вересня 2023 року Житомирський апеляційний суд скасував ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 21 липня 2023 року та ухвалив нове судове рішення. Вжив заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження 45/100 частин будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 ; заборони відчуження земельної ділянки, кадастровий номер :05:017:0010, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 ; заборони відчуження 1/1 частин будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . Заборонив суб`єктам, уповноваженим на вчинення реєстраційних дій, вносити відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо нерухомого майна:

- 45/100 частин будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 ;

- земельної ділянки, кадастровий номер :05:017:0010, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 ;

- 1/1 частин будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1

11 вересня 2023 року представник ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , за допомогою системи «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Житомирського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року у вказаній вище справі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без врахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 14 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20, від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20, від 10 листопада 2021 року у справі № 361/6799/14, від 06 травня 2021 року у справі № 757/31383/19. Також заявник вважає, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, оскільки суд апеляційної інстанції порушив норми пункту 5 частини третьої статті 2, частини першу та третю статті 13, частину першу статті 149 ЦПК України, а правовий висновок Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах відсутній.

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, виходячи з таких підстав.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції виходив з наявності обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про задоволення позову, а також з того, що заявлені позивачем заходи забезпечення позову та їх вид є співмірними заявленим позовним вимогам.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Виходячи з аналізу змісту норм глави 10 ЦПК України «Забезпечення позову» та правової природи заходів забезпечення позову, вони мають такі основні ознаки:

1) заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер захисту прав;

2) судове рішення про забезпечення позову не є остаточним рішенням по суті справи;

3) заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до Принципів попередніх і забезпечувальних (охоронних) заходів у міжнародному цивільному процесі Міжнародної Асоціації процесуального права, «попередні і забезпечувальні заходи мають дві принципові цілі у цивільних спорах: а) збереження існуючого status quo до вирішення спору по суті; б) збереження активів, за рахунок яких остаточне судове рішення може бути виконано.

Відповідно до Правила 17.1 «Попередні заходи та охоронні заходи», що закріплено у Правилах міжнародного цивільного процесу ALI/UNIDROIT, суд може вжити попередній захід для того, щоб обмежити поведінку сторони чи іншої особи або змусити її до поведінки у випадках, коли необхідно зберегти можливість надання ефективного засобу судового захисту до ухвалення остаточного судового рішення або ж для того, щоб підтримати або іншим чином врегулювати існуючу ситуацію (status quo).

Консультативна рада європейських суддів у своєму Висновку від 24 листопада 2004 року № 6 «Про справедливий судовий розгляд у розумні строки і роль судді у судовому процесі з урахуванням альтернативних способів вирішення спорів» визначила, залежно від мети, два види попередніх заходів, які можуть бути застосовані судом: 1) заходи, спрямовані на забезпечення виконання рішення (наприклад, накладення арешту або «замороження активів»); 2) засоби тимчасового врегулювання ситуації (наприклад, у сімейних спорах).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (пункт 3 частини першої статті 151 ЦПК України).

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з врахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Підстави для забезпечення позову є оціночними та визначаються судом залежно від фактичних обставин у кожному конкретному випадку.

У абзаці 1 частини десятої статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визнання недійсними договорів: дарування 45/100 частин будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; дарування земельної ділянки, кадастровий номер якої :05:017:0010, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; дарування 1/1 частин будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а отже між сторонами виник спір стосовно цих договорів, а отже і переданого за цими договорами майна, яке на праві власності належить відповідачу.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції, правильно застосувавши норми статей 149, 150 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, надавши оцінку співмірності вжитих заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам та об`єктивній необхідності вчинення такої процесуальної дії.

Доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують. Посилання як на підставу касаційного оскарження на пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до вимог абзацу другого частин другої статті 389 ЦПК України підставою для касаційного оскарження ухвал суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Колегія суддів, вивчивши касаційну скаргу та оскаржуване судове рішення, дійшла висновку про те, що правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а доводи касаційної скарги зводяться до суб`єктивної оцінки обставин та підстав на спростування підстав для вжиття заходів забезпечення позову, що не є безумовною підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, а тому за таких підстав у відкритті касаційного провадження на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на постанову Житомирського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко