РІШЕННЯ

Іменем України

28.09.2023 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Величка О.В.,

з участю секретаря судових засідань Тихан А.М.,

представника позивача Поліковського Г.М.,

представника відповідача Шкробака О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу. В обґрунтування заявленого позову зазначає, що 09.06.2021 року інспектором 1 взводу 4 роти 2 батальйону УПП у Львівської області ДПП лейтенантом поліції Кригуль Романом Степановичем складено відносно ОСОБА_1 протокол серії ДПР18 №526360 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП. Відповідно до змісту протоколу 09.06.2021 року близько 01.35 год. за адресою: м. Львів, вул. А. Лінкольна, 1, водій ОСОБА_1 керував автомобілем Hyundai Santa FE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння (тремтіння пальців рук, нечітка вимова, поведінка, що не відповідає обстановці, почервоніння обличчя), у встановленому законом порядку водій відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння. Крім цього, 09.06.2021 року вищезазначеним інспектором поліції також було складено відносно позивача постанову БАА №574885, якою останнього притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 6 ст. 121, ч. 1 ст. 126 КУпАП, з накладенням стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 грн.

Як зазначає позивач, відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Львова адміністративну справу відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 130 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Крім цього, позивач звернувся до суду із позовною заявою про оскарження постанови інспектора поліції від 09.06.2021 року, її скасування та закриття адміністративної справи. Так, Сколівським районним судом Львівської області 20.09.2021 року було прийнято рішення про скасування постанови серії БАА №574885 від 09.06.2021 року та закриття справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 6 ст. 121, ч. 1 ст. 126 КУпАП. Таким чином, як зазначає позивач, внаслідок протиправних дій працівників патрульної поліції Львівській області на позивача були незаконно складені протокол та постанова, що підтверджується вказаними судовими рішеннями, а це завдало йому сильних душевних страждань та вплинуло на його авторитет в суспільстві і сім`ї. Відтак, просить стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України 60 000 грн. моральної шкоди, завданої йому незаконним рішенням службових осіб Управління патрульної поліції у Львівській області ДПП.

Також звертає увагу на те, що 15.06.2021 року між позивачем та представником позивача був укладений договір про надання правової допомоги. На підставі вказаного договору представник позивача складав та надсилав документи, приймав участь у судових засіданнях під час розгляду Шевченківським районним судом м. Львова відносно позивача справи №466/5460/21 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП. Так, за час розгляду даної справи представником позивача з метою з`ясування всіх обставин справи, захисту законних прав та інтересів позивача були надані послуги правового характеру вартістю 20 000 грн. Відповідно до акту №1 від 16.11.2021 року приймання-передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги від 15.06.2021 року адвокат надав, а позивач прийняв надані юридичні послуги та оплатив їх. Вказану суму просить стягнути з відповідача в якості компенсації витрат на правову допомогу.

Ухвалою Шевченківського районного суд м. Львова від 28.01.2022 року вказану цивільну справу передано до Франківського районного суду м. Львова для розгляду за підсудністю.

Після усунення позивачем недоліків позовної заяви ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 12.05.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Представником відповідача - Департаменту патрульної поліції (Управління патрульної поліції у Львівській області) подано до суду відзив на позовну заяву. Зазначає, що саме по собі складення протоколу про адміністративне правопорушення не свідчить про заподіяння особі моральних страждань, адже за таким складанням слідує розгляд самої справи, в межах якого і повинна бути встановлена істина. У випадку, якщо така істина буде встановлена належно та відповідатиме реальним обставинам справи, то матиме місце справедлива сатисфакція, пов`язана з незручностями особи, котрих вона зазнала при документуванні подій. Сам по собі протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень. Працівник поліції не завдавав ні матеріальну, ні моральну шкоду, оскільки рішень у зв`язку із складанням протоколу щодо позивача не приймав. Жодних наслідків щодо позивача у зв`язку зі складенням протоколу не відбулось, оскільки провадження у справі № 466/5460/21 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. ч. 1 ст. 130 КУпАП України було закрито Шевченківським районним судом міста Львова у зв`язку відсутністю складу адміністративного правопорушення, а дії поліцейських не були визнані протиправними чи незаконними. Крім цього, на підставі системного аналізу матеріалів справи, долучених представником позивача доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, а також виходячи з усталеної правової позиції у таких справах, представник відповідача вважає, що надана правова допомога не відповідає критерію реальності адвокатських витрат та критерію співмірності. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 14.09.2022 року замінено неналежного відповідача у цивільній справі № 466/531/22, а саме Управління патрульної поліції у Львівській області на Департамент патрульної поліції. Залучено до участі у справі в якості співвідповідача Державну казначейську службу України.

05.10.2022 року представником Державної казначейської служби України подано до суду відзив на позовну заяву. Зазначає, що сам факт стягнення коштів з державного бюджету чи органу державної влади не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем Казначейства чи його територіального органу. Звертає увагу на те, що позивач помилково ототожнює Казначейство з державним бюджетом та з особою, яка завдала шкоди. Оскільки правовідносини виникли між позивачем та відповідачем, питання щодо відшкодування шкоди мають вирішуватися виключно у рамках спору, який виник між ними. Окрім того, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. При цьому, факт наявності рішення суду про закриття провадження у справі про вчинення адміністративного правопорушення не свідчить про протиправність дій посадових осіб органу поліції та завдання позивачу моральної шкоди. З огляду на викладене представник відповідача вважає, що позов до задоволення не підлягає.

В судовому засіданні представник позивача просив позовні вимоги задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні із урахуванням поданого відзиву просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, доходить переконання про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимоги.

Судом встановлено, що 09.06.2021 року інспектором Управління патрульної поліції у Львівській області ДПП Кригулем Р.С. винесено постанову серії БАА № 574885 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.6 ст.121, ч.1 ст.126 КУпАП. Окрім того, 09.06.2021 року цим же інспектором поліції щодо ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Згідно вищевказаної постанови ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 850 грн. за те, що 09.06.2021 року о 01.35 год. у м. Львові по вул. Замарстинівська, 144 ОСОБА_1 керував транспортним засобом з державним номерним знаком, що не належить цьому транспортному засобу, та не пред`явив на вимогу реєстраційного документу на транспортний засіб і полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Водночас згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 526360 від 09.06.2021 року ОСОБА_1 працівниками поліції у вину ставилось те, що він 09.06.2021 року близько 01.35 год. за адресою: м. Львів, вул. А. Лінкольна, 1, керував автомобілем Hyundai Santa FE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння (тремтіння пальців рук, нечітка вимова, поведінка, що не відповідає обстановці, почервоніння обличчя), у встановленому законом порядку відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 20.09.2021 року постанову серії БАА № 574885 від 09.06.2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.6 ст.121, ч.1 ст.126 КУпАП скасовано, а провадження у справі закрито у зв`язку з ненаданням доказів вчинення адміністративного правопорушення.

Також постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 16.11.2021 року адміністративну справу відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Позивач стверджує, що незаконне притягнення його до адміністративної відповідальності завдало йому моральних страждань, які полягають у душевних стражданнях, яких зазнав позивач у зв`язку з діями та прийнятим рішенням працівниками Управління патрульної поліції у Львівській області ДПП, що вчинені 09.06.2021 року, а саме: безпідставні звинувачення інспектора, що позивач ніби-то керував автомобілем в стані сп`яніння та порушив вимоги ПДР, безпідставне притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Положеннями статті 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Також на підставі п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку із закриттям справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

За приписами п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У свою чергу, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 у справі №464/3789/17, від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій.

Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, частиною 2 статті 21 КАС України передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

При цьому, безпосередньою підставою для відшкодування моральної шкоди чинним законодавством передбачено наявність винних або протиправних дій чи бездіяльності відповідача.

У даній справі підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення, в якій позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.6 ст.121, ч.1 ст.126 КУпАП, а також складення протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП, провадження по якому закрито судом у зв`язку із відсутністю складу правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18).

Як встановлено судом, внаслідок притягнення позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення серії БАА № 574885 від 09.06.2021 року, яка скасована рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 20.09.2021 року, а також внаслідок складання протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 526360 від 09.06.2021 року позивачу була завдана моральна шкода, яка полягала в душевних переживаннях, порушенні звичайного ритму життя через необхідність вжиття дій щодо оскарження рішення інспектора поліції в суді, участі в судових засіданнях по розгляду протоколу про адміністративне правопорушення та захисту від пред`явленого обвинувачення за ч.1 ст.130 КУпАП, для чого знадобився певний час.

Разом з тим, з урахування принципу справедливості та співмірності суд вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково у розмірі 2000 грн. 00 коп., що слід вважати виваженою, розумною та справедливою сатисфакцією душевних страждань, яких зазнав позивач у зв`язку з безпідставним притягненням його до адміністративної відповідальності. Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у даному випадку провадиться за рахунок коштів державного бюджету

При цьому, суд вважає необгрунтованими доводи представника позивача про те, що при визначенні розміру заподіяної моральної шкоди підлягає врахуванню той факт, що працівниками поліції позивачу ОСОБА_1 спричинені тілесні ушкодження, адже будь-яких належних і допустимих доказів цього суду не надано, а посилання представника на зверенення з цього приводу до правоохоронних органів і здійснення такими кримінального провадження нічим не підтверджено. Окремо підлягає врахуванню те, що згідно постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 16.11.2021 року, якою провадження у справі №466/5460/21 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП закрито, судом констатовано послідовність пояснень допитаних в судовому засіданні працівників поліції, при цьому, провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю інших доказів на підтвердження факту керування водієм транспортним засобом. Висновків про вчинення працівниками поліції щодо ОСОБА_1 неправомірних дій вказана постанова не містить.

Щодо вимоги позивача про стягнення суми витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

За змістом п.4 ч.1 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України).

Вирішуючи питання про стягнення з позивача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст.3, ст.59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

За змістом положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Так, на підтвердження аргументів про стягнення судових витрат на професійну правову допомогу позивачем надано суду: договір про надання правової допомоги від 15.06.2021 року, укладений з адвокатом Поліковським Г.М.; акт № 1 приймання-передачі наданих послуг від 16.11.2021 року до договору від 15.06.2021 року, яким погоджено вартість таких послуг на суму 20 000 грн.

З приводу наведеного приймається до уваги те, що суд не має права втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Водночас, в силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. В пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З огляду на наведене та приймаючи до уваги характер спірних правовідносин, складність справи, задоволення позовних вимог, співмірність понесених витрат із ціною позову, значення справи для позивача, вимоги розумності і справедливості, суд, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача про стягнення судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу, в розмірі 3000 грн. Зазначений розмір витрат на правову допомогу суд вважає належним та співмірним із характером правовідносин та складністю справи.

При цьому, суд враховує, що за змістом постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 16.11.2021 року адвокат Поліковський Г.М. участі в судовому засіданні при розгляді справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП не брав. Відповідно, участь адвоката в судових засіданнях по розгляду даної справи, яка в акті №1 приймання-передачі наданих послуг оцінена в 10000 грн., віднесена до витрат на правову допомогу позивача безпідставно. Представник позивача при розгляді справи наполягав на тому, що все ж він брав участь у 7-8 засіданнях Шевченківського районного суду м. Львова, проте, жодних доказів на підтвердження цих обставин не надав.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Також суд звертає увагу на те, що при подачі позовної заяви позивачем згідно квитанції №8756-1241-2057-5149 від 17.01.2022 року сплачено судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 коп. При цьому, ним не враховано, що відповідно до п.13 ч.2 ст.3 Закону України "Про судовий збір" не справляється судовий збір за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. А тому, з урахуванням наведеного сплачений судовий збір підлягає поверненню позивачу з державного бюджету.

Враховуючи наведене та на підставі ст.ст. 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2000 (дві тисячі) гривень 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3000 (три тисячі) гривень 00 коп. на відшкодування витрат на правову допомогу.

В решті позовних вимог - відмовити.

Повернути ОСОБА_1 сплачений ним згідно квитанції №8756-1241-2057-5149 від 17.01.2022 року судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , Львівська обл., Сколівський район, с. Коростів.

Відповідач: Департамент патрульної поліції, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, код ЄДРПОУ - 40108646.

Відповідач: Державна казначейська служба України, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, код ЄДРПОУ - 37567646.

Суддя Величко О.В.