ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3483/23 Справа № 205/5788/20 Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Піменовій М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року,

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Нодарі Михайлович про визнання договорів позики та іпотеки удаваними правочинами, переведення прав та обов`язків покупця,-

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2020 до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Нодарі Михайлович про визнання договорів позики та іпотеки удаваними правочинами, переведення прав та обов`язків покупця.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що вона є співвласником домоволодіння АДРЕСА_1 , в якому їй на праві приватної власності належить 37/100 частин на підставі договору дарування та 38/100 частин на підставі договору дарування і свідоцтва про право власності, а сукупна частка її власності складає 75/100 частин домоволодіння, а іншим співвласником зазначеного домоволодіння до вчинення сторонами правочинів позики та іпотеки була ОСОБА_2 , якій належали 25/100 частки домоволодіння, тобто, зазначене домоволодіння на момент вчинення оспорюваних правочинів знаходилось у спільній частковій власності двох співвласників, та будучи співвласником більшої частини домоволодіння, вона придбала б 25/100 його частин, але всупереч ст. 362 ЦК України, яким передбачено переважне право на купівлю частки у спільній частковій власності, вона не отримувала письмового повідомлення про продаж та умови продажу ОСОБА_2 своєї частки у спільній власності та пропозицію купити зазначену частину за оголошену ціну у розмірі 36 000 дол. США. Зазначає, що у червні 2020 року їй стало відомо, що 07 травня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М. посвідчено договір іпотеки №427, укладений між ОСОБА_2 (іпотекодавець) та ОСОБА_3 (іпотекодержатель), предметом якого є надання 25/100 часток їх спільного з ОСОБА_2 домоволодіння АДРЕСА_1 , яким забезпечено виконання іпотекодавцем основного грошового зобов`язання за договором позики. Посилається на те, що після цього вона знайшла в мережі Інтернет оголошення ОСОБА_2 про продаж нею своїх 25/100 часток домоволодіння, розміщеного на сайті OLX, а також витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно та копії договору іпотеки. Отже, їй стало зрозуміло, що ОСОБА_2 з метою ухилення від узгодження з нею дій, спрямованих на відплатне відчуження своєї частки у спільній частковій власності умисно приховала за удаваними правочинами позики та іпотеки реальний договір купівлі-продажу її частки домоволодіння. Зазначає, що після цього ОСОБА_2 на своє ім`я придбала у власність домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , та разом зі своєю матір`ю виселилася з домоволодіння АДРЕСА_1 , а житло зайняла сім`я іншої особи. Вказує, що твердження про вчинення саме купівлі-продажу, а не невиконання позичальником зобов`язання у відносинах позики та подальший перехід права власності на іпотечне майно до позикодавця ґрунтується на послідовності вчинюваних відповідачами дій та виникнення таких обставин: наявність наміру у ОСОБА_2 на продаж належної їй частини домоволодіння з метою подальшого придбання іншого домоволодіння, загальна вартість земельної ділянки та будинку за адресою: АДРЕСА_2 , не еквівалента сумі отриманої позики, а сума отриманої позики відповідає розміру орієнтовної ціни, що оголошена ОСОБА_2 для продажу своєї частки домоволодіння, набуття ОСОБА_2 забезпеченого іпотекою на придбане нове домоволодіння основне зобов`язання за кредитним договором на суму 550 000 грн., та демонстрацію удаваними договорами позики та іпотеки інших відносин, за якими зобов`язання позики майже на мільйон гривень забезпечується всього на 15 днів з 07 до 22 травня 2020 року, а все наведене свідчить про існування у ОСОБА_2 необхідності у грошових коштах для придбання іншого домоволодіння. Тим самим, на її думку, відповідачі укладанням договорів позики та іпотеки позбавили її переважного права купівлі частки у спільній частковій власності і зазначеними правочинами приховали інший правочин. Також посилається на те, що перебуває у спільній частковій власності і тому на підставі ч. 1 ст. 362 ЦК України у разі продажу вона мала переважне право перед іншими особами на купівлю частки домоволодіння. Зазначає також, що договір іпотеки було укладено з порушенням ЗУ «Про іпотеку», оскільки майно, що є у спільній власності може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Наголошує, що договори позики і іпотеки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчені приватним нотаріусом ДМНО Кокосадзе Н.М. 07 травня 2020 року, а спрямованість волі сторін в удаваних правочинах на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж передбачені зазначеними договорами, підтверджується оголошенням ОСОБА_2 про продаж частини домоволодіння за 36 900 доларів США, набуттям у власність за договором купівлі-продажу іншого домоволодіння та земельної ділянки, що обтяжені за договором іпотеки на суму 550 000 грн., аудіо-відеозаписом бесід з чоловіком ОСОБА_3 , а внаслідок укладення удаваних правочинів замість відносин «продавець»-«покупець» виникли відносини «позичальник»-«боржник» та «іпотекодавець»-«іпотекодержатель», та у такий спосіб відбулася передача ОСОБА_2 частки у домоволодінні, що знаходиться у спільній власності новому співвласнику ОСОБА_3 без згоди іншого співвласника ОСОБА_1 . На підставі викладеного просила визнати удаваними правочинами, договір позики від 07 травня 2020 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , та договір іпотеки від 07 травня 2020 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М., за якими сторонами приховано виконаний договір купівлі-продажу належної ОСОБА_2 25/100 частки житлового будинку спільної часткової власності; визнати договір позики та договір іпотеки між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , що посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М. 07 травня 2020 року, реальним договором купівлі-продажу, за яким ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купила 25/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 за 969 480,00 грн., та перевести права і обов`язки покупця ОСОБА_3 на неї, як співвласника домоволодіння АДРЕСА_1 , а також покласти на відповідачів усі судові витрати у розмірі 14 258,03 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Нодарі Михайлович про визнання договорів позики та іпотеки удаваними правочинами, переведення прав та обов`язків покупця - відмовлено.

В апеляційні скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року, ухвалити у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М. про визнання договорів позики та іпотеки удаваними правочинами, переведення прав та обов`язків покупця, та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзиви на апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року від інших учасників справи до апеляційного суду не надходили.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яка міститься у інформаційній довідці №212415671 від 13 червня 2020 року, 37/100 частки та 38/100 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_4 , тобто їй належить 75/100 частки домоволодіння.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 , виданого Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 14 лютого 2019 року зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис №107.

Також судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 22 жовтня 2013 року, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., зареєстрованому в реєстрі за №5683, ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_3 , що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №139221154 від 26 вересня 2018 року, з якого вбачається, що ОСОБА_2 належить 25/100 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що позивачу ОСОБА_1 належить на праві власності 75/100 частки, а ОСОБА_2 належало 25/100 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Матеріалами справи підтверджено, що 07 травня 2020 року ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) уклали договір позики (із заставним забезпеченням), відповідно до п. 1 вказаного договору позикодавець ОСОБА_3 надала позичальнику ОСОБА_2 позику на суму 36 000 дол. США, 1 дол. США = 26,93 грн., що в перерахунку на встановлений курс НБУ на дату підписання цього договору складає еквівалент 969 480 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві 41 000 дол. США, 1 дол. США = 26,93 грн., що в перерахунку на встановлений курс НБУ на дату підписання цього договору складає еквівалент 1 104 130 грн. Пунктами 2, 3, 8 зазначеного договору сторони передбачили, що повернення суми позики позичальником має бути здійснено не пізніше 17 травня 2020 року, і з метою забезпечення належного виконання своїх зобов`язань по поверненню суми позики в зазначений у п. 2 цього договору строк позичальник надає у заставу нерухоме майно - 25/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та сторони визначили, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань по поверненню суми позики позикодавець задовольняє свої вимоги в повному обсязі за рахунок майна, що служить забезпеченням зобов`язань позичальника.

Також судом першої інстанції встановлено, що 07 травня 2020 року між іпотекодавцем ОСОБА_2 та іпотекодержателем ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М. та зареєстровано в реєстрі за №426. Відповідно до п.п. 1, 30.3 договору предметом договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна (25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання іпотекодавцем зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки, переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Пунктами 2 та 30.2 встановлено, що за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця за договором позики від 07 травня 2020 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суму 36 000 дол. США, 1 дол. США = 26,93 грн., що в перерахунку на встановлений курс НБУ на дату підписання цього договору складає еквівалент 969 480 грн., з обумовленим у договорі позики строком повернення боргу до 17 травня 2020 року. Згідно п.п. 11, 30,4 цього договору вартість предмета іпотеки сторони оцінюють в суму 969 480 грн. Пунктом 20 цього договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 16.5.1., 16.5.2., 16.7 цього договору, відповідно до розділу V ЗУ «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або згідно із застереженням у п. 24 договору про звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, або продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Матеріалами справи також підтверджено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №212415671 від 13 червня 2020 року, на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , 07 травня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М. було зареєстровано іпотеку, номер запису - 36439439, на підставі договору іпотеки, серія та номер:426, виданий 07 травня 2020 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М., а також заборону на нерухоме майно на підставі вищевказаного договору іпотеки, № запису - 36439565.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №216484442 від 15 липня 2020 року, 16 червня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О. за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 16 червня 2020 року, серія та номер: 957, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О., номер запису про право власності 36899261, а також право власності на земельну ділянку з кадастровим №:08:186:0003, площею 0,0822 га, на підставі договору купівлі-продажу від 16 червня 2020 року, серія та номер: 961, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О., номер запису про право власності 36899933, а також міститься записи про реєстрацію іпотеки, номери записів - 36903118, 36904627, на підставі договору іпотеки DNF0GK00000199/1, серія та номер: 965, виданий 16 червня 2020 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О., а також заборони на нерухоме майно на підставі вищевказаного договору іпотеки, номери записів - 36902036, 36904018.

Як було встановлено судом першої інстанції з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №216657455 від 16 липня 2020 року, 18 червня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М. за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на 25/100 частки у спільній частковій власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки, серія та номер:426, виданий 07 травня 2020 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Вимоги до форми договору позики встановлені у ст. 1047 ЦК України, відповідно до яких договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16 зроблено висновок, що «за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином».

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Отже, заявляючи вимогу про визнання правочинів удаваними, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Для визнання договорів позики та іпотеки удаваними слід установити, що обидві сторони договорів діяли свідомо, приховуючи, що між ними укладено інший договір, а їх дії були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Удаваний правочин, на відміну від прихованого, сторонами не виконується. Відповідні права і обов`язки сторонами не реалізуються. Сторони правочину виконують тільки ті обов`язки та реалізують ті права, що випливають із прихованого правочину. З учиненням удаваного правочину сторони навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце.

Отже, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

За таких обставин, для визнання правочинів удаваними позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Частиною 1 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява N 7460/03, § 26) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Отже, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі № 905/2382/17, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18).

В цивільних справах ЄСПЛ використовує стандарт «баланс ймовірностей» (a balanceofprobabilities): слід довести, що факт скоріше був, а ніж не був, тобто суб`єктивна впевненість може бути виміряна як така, що дорівнює 51% і вище (ця математична аналогія випливає із пояснення в справі Miller v MinisterofPensions [1947] 2 All ER 372). В практиці ЄСПЛ можна знайти десятки рішень, де суд посилається на «balanceofprobabilities» для оцінки обставин справи. Наприклад, в рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 р. суд застосовує «баланс ймовірностей». У рішенні J.K. AND OTHERS v. SWEDEN 23.08.2016 р. ЄСПЛ вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам. Кожна людина з власного досвіду має уявлення про те, що деякі факти трапляються рідко, а деякі - часто. Це називають апріорною вірогідністю або, згідно з англійськими суддями, «вірогідністю, що визначена природою речей» (inherentprobability). З цього починається процес доказування: чим менш правдоподібна та обставина, яку слід довести, тим більш переконливими мають бути докази, і навпаки, чим більш вірогідною здається обставина, тим менше зусиль потрібно від сторони, на яку покладено тягар доведення, аби переконати суд.

Ще один стандарт доказування - «поза розумним сумнівом». У справі «Кобець проти України» суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини»). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Верховний Суд в постанові від 27 листопада 2018 року у господарській справі №914/2505/17 згадує, що принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Договір позики укладений у письмовій формі і твердження щодо неотримання грошей за цим договором не може ґрунтуватись лише на припущеннях, при цьому суд зазначає, що сторони договору позики ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у судових засіданнях в суді першої інстанції підтвердили факти передачі коштів за договором.

У судовому засіданні в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_2 надавала пояснення, в яких зазначала, що їй надали телефонний номер ОСОБА_3 та сказали, що вона може надати їй кошти у борг, а грошові кошти в розмірі 36 000 доларів США їй були необхідні для лікування родичів, які обіцяли їй повернути кошти протягом 10 днів у будь-який момент, але не повернули, а також зазначала, що нотаріусом їй надавалась вимога про повернення грошових коштів.

Відповідачем ОСОБА_3 у судовому засіданні в суді першої інстанції було надано пояснення, що ОСОБА_2 вона знає лише від своїх знайомих, які повідомили, що вона потребує грошових коштів, а оскільки вона їх мала то погодилась їх надати у борг ОСОБА_2 та з метою правильного оформлення вони звернулись до нотаріуса, а про продаж житлового будинку вона нічого не знала, як і не знала про розмову свого чоловіка з ОСОБА_1 .

В той же час, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували відсутність волевиявлення на укладення саме договору позики та не надано жодного доказу на підтвердження його удаваності, що є його обов`язком у відповідності до ст. 81 ЦПК України.

Оспорюваний договір позики був підписаний його сторонами, на час його підписання ними було досягнуто згоди з усіх істотних його умов, на час укладання договору сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Підписавши договір, сторони погодились з усіма його умовами.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Частиною 2 статті 548 ЦК України передбачено, що недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно із ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. А відповідно ст. 5 цього закону предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за умови, що нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація.

В той же час, позивачем належним чином не обґрунтовано, та не надано належних і допустимих доказів на спростування факту укладення саме договорів позики та іпотеки між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , та того, що сторони оспорюваних правочинів при їх укладенні спрямовували свою волю на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені насправді договорами позики та іпотеки від 07 травня 2020 року.

Встановивши, що підстави для задоволення вимоги про визнання договору позики від 07 травня 2020 року удаваним правочином відсутні, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для визнання договору іпотеки удаваним правочином, оскільки сторонами його було укладено в забезпечення виконання своїх зобов`язань ОСОБА_2 за договором позики, а належних та допустимих доказів на спростування цих обставин позивачем не було надано.

Отже, в процесі судового розгляду в суді першої інстанції позивачем належними та допустимими доказами не було доведено те, що укладені між відповідачами правочини дійсно приховали у собі інший правочин реальний договір купівлі-продажу, на який посилається позивач.

Крім того, матеріали справи не містять також доказів на підтвердження того, що кошти, отримані ОСОБА_2 за договором позики, були використані нею для придбання іншого домоволодіння, про що зазначає позивач у позовній заяві в обґрунтування того, що їй нібито були необхідні грошові кошти від продажу належних їй 25/100 частин домоволодіння з метою придбання іншого домоволодіння, а сам по собі факт укладення договорів позики та іпотеки 07 травня 2020 року, не свідчить про те, що отримана позика була витрачена на придбання іншого домоволодіння, та спростовується також поясненнями ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом першої інстанції встановлено, що у договорі іпотеки відповідачі підтвердили, що вони ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, розуміють значення та умови правочину, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладанні та те, що він не носить характеру мнимого і удаваного, та діють добровільно, погодили забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 07 травня 2020 року на суму 36 000 доларів США саме на умовах надання в іпотеку 25/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_2 .

Отже, в судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтвердили, що між ними було укладено саме договори позики та іпотеки, а не будь-який інший правочин, своє вільне волевиявлення на укладення саме договорів позики і іпотеки, та відповідність такого волевиявлення їх внутрішній волі, усвідомлюючи, що їх дії спрямовані на реальне настання правових наслідків саме за вказаними договорами, підписали їх своїми підписами, та нотаріально посвідчили договір іпотеки, а у поясненнях не заперечували їх реальності.

Тобто, воля сторін договорів позики та іпотеки зафіксована у підписаному відповідачами договорі позики та нотаріально посвідченому договорі іпотеки.

Матеріали справи не містять доказів про намір відповідачів укласти інший договір і таких доказів позивач суду не надала.

Оскільки позивачем не надано доказів наявності волі сторін оспорюваних договорів, спрямованої на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними між ними правочинами, суд не бере до уваги твердження позивача про те, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали на меті приховати договір купівлі-продажу належну їй 25/100 частину домоволодіння шляхом укладення оспорюваних договорів.

Аналізуючи оспорювані договори судом першої інстанції не встановлено, що сторонами погоджено будь-які зобов`язання щодо сплати ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 певної суми грошових коштів за придбання 25/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , з метою виконання умови договору купівлі-продажу.

Враховуючи вищезазначене, позивачем належним чином не обґрунтовано та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення саме договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , та зводяться до її припущень.

Отже, з наявних матеріалів справи та пояснень відповідачів судом першої інстанції встановлено, що при укладенні оспорюваних договорів позики та іпотеки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повністю усвідомлювали, що укладають саме такі договори, а не будь-який інший договір, та позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами оспорюваних правочинів виникли інші правовідносини, ніж передбачені договорами позики та іпотеки, та що воля обох сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, а тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваних правочинів удаваними.

Частиною 2 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ч. 1 ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Частинами 1, 2 ст. 362 ЦК України визначено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Тобто, вбачається, що будучи наділені правом на переважну купівлю частки у праві спільної часткової власності, інші співвласники мають рівні права між собою, щодо придбання частки у праві спільної часткової власності .

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст.362 ЦК України якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця, а у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.

Зі змісту зазначеної норми закону слідує, що співвласник може подати позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця саме у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі, проте, судом першої інстанції з матеріалів справи було встановлено, що відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 25/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 будо здійснено на підставі договору іпотеки від 07 травня 2020 року, через невиконання ОСОБА_2 взятих на себе грошових зобов`язань за договором позики від 07 травня 2020 року.

Отже, на зазначені правовідносини положення ст. 362 ЦК України не поширюються.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі №725/4816/19 (провадження № 61-7218св21).

Зважаючи на викладене, позивачем не доведено наявності підстав для переведення прав та обов`язків покупця ОСОБА_3 на неї, як співвласника домоволодіння АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували відсутність волевиявлення на укладення саме договору позики та не надано жодного доказу на підтвердження його удаваності, що є його обов`язком у відповідності до норм ЦПК України й позивачем не доведено наявності підстав для переведення прав та обов`язків покупця ОСОБА_3 на неї, як співвласника домоволодіння АДРЕСА_1 в розумінні норм ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги, що між сторонами договору позики насправді існували інші домовленості, ніж ті, що вказані у договорі на, що суд першої інстанції не звернув уваги, колегія суддів ставиться критично, оскільки за змісту договору позики, згідно якому сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються позики й позивачем не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції інших належних та допустимих доказів на їх спростування.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали на меті приховати договір купівлі-продажу належноъ ОСОБА_2 25/100 частини домоволодіння шляхом укладення оспорюваних договорів, колегія судів не приймає до уваги, оскільки воля сторін договорів позики та іпотеки зафіксована у підписаному відповідачами договорі позики та нотаріально посвідченому договорі іпотеки й апелянтом не надано доказів наявності волі сторін оспорюваних договорів, спрямованої на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними між ними правочинами.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позовних вимог та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Посилання в апеляційних скаргах на те, що суд першої інстанції безпідставно відмови у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційої скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова