Дата документу 13.09.2023 Справа № 314/2376/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/2376/21 Головуючий у 1-й інстанції: Кононенко І.О.
Провадження №22-ц/807/1832/23 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участі секретаря Кочеткової І.В. Дашковської А.В., Маловічко С.В., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів (про встановлення нікчемності правочину),

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 липня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів (про встановлення нікчемності правочину).

В обґрунтування позову зазначав, що у березні 2021 року із сайту «Єдиного державного реєстру судових рішень» він дізнався про наявність рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2020 року у справі № 336/7568/19, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені. Із тексту рішення останній дізнався, що заборгованість було стягнуто на підставі Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 11 серпня 2014 року, яка складена з метою створення сприятливих умов для виконання зобов`язань позичальником по кредитному договору № SAMDNS801 від 19 листопада 2007 року.

При укладенні генеральної угоди банк використав факсимільне відтворення підпису голови правління ПАТ КБ «ПриватБанк» Дубілета А. В., на що відповідач не надавав своєї письмової згоди, як того вимагає частина третя статті 207 Цивільного кодексу України. Зазначав, що без письмової згоди позичальника генеральна угода не може вважатися такою, що містить підписи обох сторін, відтак, вимоги щодо письмової форми правочину відповідачем не дотримані, тому вона є нікчемною. Крім того, в угоді банком відтворено відбиток печатки технічними друкованими засобами. Зазначає, що між ним та Банком не існує жодних кредитних правовідносин. Заперечує факт укладення будь-яких кредитних договорів з Банком, зокрема Генеральної угоди від 11 серпня 2014 року та Кредитного договору № SAMDNS801 від 19 листопада 2007 року.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив суд встановити нікчемність Генеральної угоди про реструктиразацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 11 серпня 2014 року, яка складена з метою створення сприятливих умов для виконання зобов`язань позичальником по кредитному договору № SAMDNS801 від 19 листопада 2007 року, що укладена Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» () та ОСОБА_1 .

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 липня 2023 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Вважає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки способу підписання Генеральної угоди від 11 серпня 2014 року зі сторони відповідача, а встановлення цієї обставини має суттєве та вирішальне значення у цій справі, якій також не надано належної правової оцінки і в постанові Запорізького апеляційного суду 28 липня 2021 року у справі № 336/7568/19. ОСОБА_1 заперечує факт укладення будь-яких кредитних договорів з Банком, зокрема Генеральної угоди від 11 серпня 2014 року та Кредитного договору № SAMDNS801 від 19 листопада 2007 року. В матеріалах справи відсутні докази щодо надання йому оригіналу Генеральної угоди, оригінал якої судом не вивчався. З текстом даної Генеральної угоди ознайомився після ознайомлення з матеріалами справи № 336/7568/19. При підписанні Генеральної угоди, зі сторони Банку використано факсимільне відтворення підпису Голови Правління АТ КБ «ПриватБанк» Дубилет А.В., а також відтворено відбиток печатки Банку технічними друкованими засобами. ОСОБА_1 письмову згоду на використання банком факсимільного відворення підпису, відповідно до положень ч.3 ст.207 ЦК України, не надавав, без якої Генеральна угода не може вважатись такою, що містить підписи обох сторні, відтак, вимоги щодо письмової форми правочину відповідачем не дотримані, тому вона є нікчемною.

У відзиві на апеляційну скаргу банк зазначив, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі Генеральна угода) від 11.08.2014 ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 8853.93 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими AT КБ «ПРИВАТБАНК» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір, підтверджується підписом у заяві. Отже 11.08.2014 ОСОБА_1 , маючи невиконане кредитне зобов`язання за договором від 19.11.2007, за власної ініціативи звернувся до Банку з метою створення сприятливих умов для виконання зобов`язань по вищевказаним кредитним договорам. Банк, пішовши на зустріч позичальнику, погодив підписання генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та списання частини заборгованості за вказаними договорами. При підписанні договору реструктуризації було списано: процентів у розмірі 241,47 грн., комісії- 88,63 грн., пені на 0,0 грн, штраф на 405,23 грн. Загальна сума заборгованості після підписання договору реструктуризації складала 9653,93 грн. з урахуванням суми першого внеску в розмірі 800,00 грн.(п. 1.2 генеральної угоди).

Генеральною угодою сторони погодили новий строк погашення заборгованості, а саме з 11.08.2014 по 31.08.2016, розмір заборгованості, розмір відсоткової ставки, порядок і спосіб внесення платежів на погашення заборгованості, тощо.

Підписання генеральної угоди здійснювалося повнолітньою, дієздатною особою.

З моменту підписання генеральної угоди пройшло більше шести років та позичальник до Банку не звертався з претензіями щодо відсутності одного з кредитних договорів, невідповідності суми боргу, щодо списання коштів з його рахунків та решти заперечень, які наразі висловлені в апеляційній скарзі, що додатковий раз підтверджує хибність тверджень останнього та бажання уникнути відповідальності.

Крім того, Постановою Запорізького апеляційного суду від 28.07.2021 у справі №336/7568/19 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «Приватбанк» заборгованість за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості № б/н від 11 серпня 2014 року у розмірі 12311.38 грн. Зазначеним судови рішенням встановлено, що між банком та ОСОБА_1 є кредитно-договірні відносини, при цьому відсутність самого кредитного договору від 19 листопада 2007 року, не впливала на це , оскільки генеральна угода є самостійним зобов`язанням між сторонами, направленим на реструктуризацію фіксованої суми заборгованості за кредитним договором, виконання якого передбачено статтями 526, 1049 ЦК України, згідно умов Генеральної угоди від 11 серпня 2014 року Банк надав позичальнику ОСОБА_1 строковий кредит на 24 місяці - до 31 серпня 2016 року, із наданого Банком розрахунку видно, що за період з 11 серпня 2014 року по 11 листопада 2019 року нараховано заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 8495.34 грн, однак, колегія суддів зазначила, що до стягнення підлягають відсотки, нараховані за період з 11.08.2014 по 31.08.2016, в розмірі 3457, 45 грн, в межах строку дії Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи ОСОБА_1 не з`явився , про час і місце розгляду справии повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення останньому судової повістки 01.09.2023, причини неявки суду не повідомив. Суд визнав причини неявки позивача в засідання апеляційного суду неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, заперечення представника банку, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційнаскарга не підлягають задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для задоволення позову відсутні у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту порушеного права. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Водночас, такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, у зв`язку з чим суд вважає позов недоведеним, враховуючи, що між сторонами виникли кредитні правовідносини.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 08 грудня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання кредитних послуг, у зв`язку з чим 08 грудня 2007 року підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.38-39).

Отже, 08 рудня 2007 року, ОСОБА_1 підписав заяву, відповідно до якої виявив бажання оформити на своє ім`я кредитну картку «Універсальна», «30 днів пільгового періоду», про що свідчить його відмітка у відповідній графі. Зазначено, що базова процентна ставка становить 3% на місяць на залишок заборгованості з установленням кредитного ліміту у розмірі 1 000 грн.

Також, 08 грудня 2007 року ОСОБА_1 підписав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якому зазначену всі умови кредитування (а.с.40).

11 серпня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору № SAMDNS801 від 19 листопада 2007 року, а також приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт (а.с.36-37).

При підписанні генеральної угоди зі сторони ПАТ КБ «ПриватБанк» використано факсимільне відтворення підпису голови правління ПАТ КБ «ПриватБанк» Дубілета А. В., а також проставлено відбиток печатки ПАТ КБ «ПриватБанк».

Згідно з пунктами 1.1.1, 1.1.2 генеральної угоди сторони домовилися зменшити розмір заборгованості, яка виникла в період з дати надання позичальнику кредиту, а саме: проценти на 241,47 грн, комісію на 88,63 грн, пеню на 0,0 грн, штраф на 405,23 грн. Визначили, що заборгованість за договором 1 з дати підписання генеральної угоди складає 9 653,93 грн.

Відповідно до п. 1.1.3 Генеральної угоди, дата кінцевого погашення заборгованості за Договором 1 31 серпня 2016 року.

Пунктами 1.5-1.7 генеральної угоди передбачено, що підписання цієї генеральної угоди не є рішенням банку про анулювання заборгованості позичальника. Всі інші умови договорів, які не суперечать розділу «Реструктуризація заборгованості» цієї генеральної угоди, залишаються незмінними. Ця генеральна угода у частині розділу «Реструктуризація заборгованості» діє в межах строку дії договору 1.

Згідно з пунктом 1.8 генеральної угоди при укладенні генеральної угоди банк використовує факсимільне відтворення підпису голови правління банка, а також відтворення відтиску печатки банка технічними друкарськими засобами.

У відповідності до пункту 2.1 генеральної угоди банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 8 853,93 грн на строк 24 місяця з 11 серпня 2014 року по 31 серпня 2016 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків у розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у встановленні у заяві, умовах та правилах строки. Погашення заборгованості відбувається починаючи з «1» по «25» число кожного місяця. Позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 443,05 грн для погашення заборгованості по кредиту, яка складається з заборгованості по кредиту, процентів, а також інших витрат у відповідності до умов та правил. Остання дата погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31 серпня 2016 року.

Пунктом 2.3 генеральної угоди визначено, що для надання послуг банк видає позичальнику платіжну картку відповідно до пункту 2.1 генеральної угоди.

Відповідно до пункту 2.5, 2.8 генеральної угоди, позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, проценти, винагороду відповідно до генеральної угоди та умов та правил. При порушені позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в умова та правилах за кожен день прострочення.

На виконання пункту 2.3 генеральної угоди 11 серпня 2014 року ОСОБА_1 видано кредитну картку з терміном дії до серпня 2016 року.

Постановою Запорізького апеляційногосуду від 28 липня 2021 року усправі № 336/7568/19 позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягненнязаборгованості, задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг № б/нвід 11 серпня 2014 року у розмірі 12 311,38 грн, що складаєтьсяз: 8 853,93 грн заборгованість за тілом кредиту; 3 457,45 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом . Дана постанова набрала законної сили 28 липня 2021 року та в касаційному порядку не оскаржувалась (а.с.86-97).

Судовим рішенням встановлено, що між сторонами існували кредитні правовідносини, банк належним чином виконав своє зобов`язання із надання позичальнику кредиту, останній, отримавши кредитну картку і кредитні кошти, свої зобов`язання із погашення кредиту не виконав, а тому визначений судом розмір заборгованості стягнуто з позичальника на користь банку.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність з підстав, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив встановити нікчемність правочину, посилаючись на те, що його недійсність встановлена законом, отже суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дійшов цілком обґрунтованого висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту права.

У той же час суд першої інстанції інстанції надав оцінку укладеній сторонами генеральній угоді на предмет відповідності нормам ЦК України.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законами, іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відсутність такої письмової угоди у випадку вчинення дій з виконання договору, підписаного факсиміле, не може бути умовою недійсності вчиненого та виконуваного правочину (подібний висновок висловлений Верховний Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 143/228/17, провадження № 61-31586св18).

У пункті 1.8 генеральної угоди визначено, що при її укладенні банк використовує факсимільне відтворення підпису голови правління банку, а також відтворення відбитку печатки банку технічними друкованими пристроями. Отже ОСОБА_1 , підписуючи генеральну угоду, погодився на використання факсимільного відтворення підпису іншої сторони правочину.

Суд апеляційної інстанції встановив, що генеральна угода виконувалась обома сторонами протягом тривалого часу. На виконання пункту 2.3 генеральної угоди ОСОБА_1 видано кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до серпня вересня 2016 року. При цьому слід враховувати, що генеральна угода підписана також спеціалістом ПАТ КБ «ПриватБанк» Проскурня А.В., повноваження якої на підписання правочину ОСОБА_1 не оспорював.

За встановлених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати генеральну угоду від 11 серпня 2014 року нікчемною.

Аргументи, наведені ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Матеріали справи не містять копії кредитного договору №SAMDNS80 від 19 листопада 2007 року, проте вказане не впливає на можливість банку захистити порушені права невиконанням ОСОБА_1 умов Генеральної угоди, яка є самостійним зобов`язанням, хоч і похідним від кредитного договору №SAMDNS80 від 19 листопада 2007 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що Генеральна угода укладалася з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №SAMDNS80 від 19листопада 2007 року, однак копію цього договору банк суду не надав, не заслуговують на увагу, оскільки відсутність копії вказаного договору не впливає на розгляд справи по суті, тому що генеральна угода є самостійним зобов`язанням між сторонами, направленим на реструктуризацію фіксованої суми заборгованості за кредитним договором№SAMDNS80 від 19 листопада 2007 року, виконання якого передбачено статтями 526, 1049 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 немає кредитно-договірних відносин, а отже, позовні вимоги є безпідставними, не заслуговують на увагу.

Доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального чи порушенням норм процесуального права.

Згідно зі ст. 375ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Згідно зі ст. 375ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення..

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 липня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2023 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді А.В. Дашковська

С.В. Маловічко