Справа № 204/484/22
Провадження № 2/204/229/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Черкез Д.Л.,

за участю секретаря судового засідання Воронько А.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, про визнання нерухомого майна спільною власністю подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 , в якій просив: встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 вересня 2012 року по 06 січня 2022 року; визнати, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; розділити (припинивши право спільної сумісної власності) між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 76,9 кв.м., житловою площею 41,2 кв.м. (опис: А-1 - житловий будинок, Б - літня кухня, В - сарай, Е - літній душ, Д вбиральня, № 1 водо колонка), що розташований на земельній ділянці за кадастровим номером :07:063:0019 площею 0,0823 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, а також визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 76,9 кв.м., житловою площею 41,2 кв.м. (опис: А-1 - житловой будинок, Б - літня кухня, В - сарай, Е - літній душ, Д вбиральня, № 1 водо колонка), що розташований на земельній ділянці за кадастровим номером :07:063:0019 площею 0,0823 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку. В обґрунтування позову вказує на те, що з відповідачем ОСОБА_2 він почав проживати однією родиною без реєстрації шлюбу з квітня 2006 року за адресою АДРЕСА_2 , вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет та спільно вирішували всі побутові проблеми. В подальшому, 23 жовтня 2007 року між ними було зареєстровано шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка - ОСОБА_4 . 13 липня 2011 року шлюб між ними було розірвано внаслідок постійних сварок та непорозумінь. Приблизно через рік, тобто починаючи з вересня 2012 року, вони знов почали мешкати разом за адресою: АДРЕСА_1 , разом з його матір`ю - ОСОБА_5 , братом - ОСОБА_6 та батьком - ОСОБА_7 . З жовтня 2016 року внаслідок особливостей характеру відповідача вони були вимушені переїхати в будинок його бабусі - ОСОБА_8 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , в якому проживали разом з відповідачем та їх дитиною до лютого 2020 року. Після того, як позивач перебував у відрядженні та повернувся додому наприкінці грудня 2019 року, йому стало відомо, що відповідач взяла спільні зароблені кошти зі сховища та самовільно придбала на своє ім`я будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, відповідач вирішила витратити зароблені кошти в особистих цілях, розуміючи про те, що шлюб між ними розірваний та відповідно, придбане майно не буде знаходитись на праві спільної сумісної власності подружжя. З цього приводу в подальшому відбувались сварки та непорозуміння, та з метою не турбувати стареньку бабусю, вони переїхали до будинку, що без його згоди придбала колишня дружина, за адресою: АДРЕСА_1 . В новопридбаному будинку він разом з відповідачем та дочкою проживали з лютого 2020 року по 06 січня 2022 року. За цей час вони робили ремонт в новому будинку та облаштовував будинок з метою найкращого проживання всіх членів родини. В січні 2022 року спільне життя стало для неможливим внаслідок постійних сварок та вчинення щодо позивача психологічного насильства, у зв`язку з чим він вимушений був покинути місце спільного проживання. 06 січня 2022 року позивач виявив, що в будинку за адресою: АДРЕСА_1 було встановлено новий замок та його не пускають до домоволодіння, яке було придбане за спільні кошти. Таким чином, в період з 01 жовтня 2012 року по 06 січня 2022 року вона разом з відповідачем та дочкою ОСОБА_4 проживали спільно, мали взаємні права обов`язки, а саме: мали спільні грошові кошти, придбавали спільно продукти, сплачували спільно кредит, сплачували комунальні послуги, придбавали побутову техніку у будинок, робили ремонт у новопридбаному Відповідачкою будинку, придбавали подарунки своїм друзям та родичам сплачували за відпочинок та святкування визначних дат тощо. Крім того, за цей час за спільні кошти придбали автомобіль Mitsubishi Lancer, номерний знак НОМЕР_1 , який був придбаний на ім`я позивача, та автомобіль Mitsubishi Colt, номерний знак НОМЕР_2 , який був придбаний на ім`я відповідача. Він намагався вирішити з відповідачем питання щодо будинку мирним шляхом, однак відповідач відмовилась ділити нерухоме майно. За період спільного з відповідачем життя він завжди утримував їх родину матеріально, мав та має стабільний дохід та фінансову можливість придбавати вищевказане нерухоме майно. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом.

06 червня 2022 року від представника відповідача - ОСОБА_3 до суду надійшли письмові пояснення по справі (відзив на позовну заяву), в яких зазначено, що відповідач позовні вимоги не визнає та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. 23 жовтня 2007 року між сторонами був зареєстрований шлюб, від якого у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка - ОСОБА_4 . 13 липня 2011 року шлюб між сторонами було розірвано. Твердження позивача про те, що з 2012 року по 2022 рік сторони проживали однією сім`єю, не відповідають дійсності. Відповідач не мала бажання створювати нову сім`ю, проте зустрічі сторін не мали характеру сімейних відносин, а носили характер періодичних, їх пов`язувала лише спільна дитина. Не зважаючи на це та періодичне сумісне проживання, між сторонами не склалися та не мали місце протягом зазначеного періоду часу відносини, властиві подружжю. І саме з цієї причини, не дивлячись на народження спільної дитини, шлюб між позивачем та відповідачем повторно укладено не було. Слід звернути увагу, що позивач особисто вказує, що як за період шлюбу, так і після нього, у нього з відповідачем постійно виникали сварки та непорозуміння, що свідчить про те, що нова сім`я не могла бути створена, оскільки сторони не могли знайти один до одного почуття любові, поваги та порозуміння. Сам собою факт перебування в близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю, не може свідчити про те що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю. Факт спільного проживання чоловіка та жінки не є достатнім доказом перебування у фактичних шлюбних відносинах. Крім іншого, доведенню підлягають ще й обставини, що свідчать, про те, що майно набувалося фактичним подружжям не для особистих потреб одного з них, а для добра сім`ї. Транспорті засоби, про які зазначає позивач у позовній заяві, придбавалися в різні роки та за різні суми, сторони оформили кожен на себе той транспортний засіб, який придбали особисто за особисті кошти, а тому придбання транспортних засобів за особисті кошти не створює факту проживання сторін за однією сім`єю, а також ведення спільного господарства. Звертає увагу суду, що ще в період шлюбу відносини між сторонами не складалися, позивач не допомагав відповідачу навіть на утримання дитини після її народження, у зв`язку з чим відповідач звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів та рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська стягнуто з позивача на користь відповідача аліменти на утримання дитини. Так як позивач аліменти, присудженні судом, сплачував в добровільному порядку або допомагав продуктами харчування, відповідач не зверталася за примусовим стягненням до виконавчої служби. Однак, у 2019 році позивач зупинив добровільні виплати аліментів на утримання дитини, у зв`язку з чим 08 липня 2020 року відповідач звернулася до Чечелівського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) з заявою про відкриття провадження. Після відкриття виконавчого провадження, державним виконавцем було накладено арешти на майно боржника та інші примусові заходи. Дізнавшись про накладені арешти на майно та інші примусові заходи, позивач знов почав добровільно сплачувати аліменти та попросив відповідача піти на зустріч і закрити виконавче провадження із скасуванням всіх арештів, а він надалі буде в добровільному порядку сплачувати аліменти. У зв`язку з чим, 09 березня 2021 року постановою державного виконавця було закінчено виконавче провадження зі скасуванням чинності всіх арештів. Натомість, позивач свої обіцянки не виконав, у зв`язку з чим відповідач звернулася до суду з заявою про видачу дубліката виконавчого листа, а після його видачі звернулася повторно до державного виконавця виконавчої служби та останнім 22 грудня 2021 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Враховуючи викладене, відповідач вважає, що підстави для встановлення факту проживання однією сім`єю відсутні, а тому в цій частині слід відмовити. Щодо позовної вимоги про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину на спірне майно, зазначає, що дійсно 10 грудня 2019 року був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю., за яким відповідач ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_9 домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж майна здійснювався за ціною в розмірі 539 066,69 грн. Також п. 1.10 цього Договору передбачено, що покупець набуває майно в особисту власність за особисті кошти. Грошові кошти, за які придбавалося домоволодіння, були особистими коштами відповідача, так як були подаровані їй близькими родичами, а саме рідною матір`ю та бабусею, а тому майно, що набуте за особисті кошти одного з подружжя не є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки у неї з позивачем відносини носили характер періодичних та враховуючи, що між сторонами постійно були сварки, відсутні почуття поваги та любові, а також те що сторони мешкали то у батьків позивача то у бабусі позивача, з якими відповідач теж не могла знайти спільної мови, а тому в сім`ї відповідача разом з матір`ю та бабусею було прийнято рішення на придбання власного домоволодіння для мешкання безпосередньо відповідача разом з її дитиною. Враховуючи походження грошових коштів, які відповідачу були надані (подаровані) матір`ю та бабусею, і за які було придбано спірне домоволодіння, то дане домоволодінні є особистою приватною власністю відповідача незалежно від того чи набуте воно в період проживання однією сім`єю з позивачем чи ні. У зв`язку з викладеним просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Також, додатково пояснив, що з відповідачем ОСОБА_2 вони і досі проживають разом. Шлюб між ним та відповідачем було розірвано 13 липня 2011 року. Але, згодом вони знову почали проживати однією сім`єю та вести спільний побут. Він працює в Сільпо завідувачем відділу, а станом на 2019 рік працював там же технологом. Його дохід становив приблизно 350 000,00 грн. на рік. Він мав заощадження, однак точно не пам`ятає в якій саме кількості, кожного року він мав можливість відкладати приблизно по 7 000,00 доларів США. У грудні 2019 року відповідач без його відома придбала домоволодіння АДРЕСА_1 , витративши на його придбання його заощадження. Побутові речі до нового домоволодіння відповідач також перевезла без його відома.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у письмових поясненнях по справі (відзиві на позовну заяву). Відповідач додатково пояснила, що після розірвання шлюбу з позивачем однією сім`єю вони не проживали. Після розірвання шлюбу вони з відповідачем проживали в одному будинку, спочатку у батьків позивача, а потім у баби позивача, однак спільне господарство вони з позивачем не вели, спільного бюджету не мали, а також не мали взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю. Її спільне з позивачем проживання було пов`язано з відсутністю у неї іншого місця проживання після розірвання шлюбу. Між нею та позивачем постійно виникали конфлікти та сварки, у зв`язку з чим вона завжди хотіла мати власний будинок, щоб проживати там разом з дочкою. У жовтні 2016 року мати подарувала їй 10 000,00 доларів США. Восени 2019 року її баба також подарувала їй грошові кошти, в сумі 15 000,00 доларів США. На вказані грошові кошти вона вирішила придбати будинок, що і зробила у грудні 2019 року, придбавши домоволодіння АДРЕСА_1 за ціною 25 000,00 доларів США. Вказане домоволодіння вона знайшла самостійно. Спільних з позивачем заощаджень у неї не було, про наявність у позивача на той час заощаджень їй нічого не відомо. Вона постійно працювала, будучи офіційно працевлаштованою, заробляла офіційно приблизно 60 000,00 грн. на рік, з 2019 року приблизно 12 000,00 грн. щомісячно, а з 2022 року 20 000,00 грн. щомісячно. На момент купівлі домоволодіння у неї власних заощаджень не було.

Допитаний в судовому засіданні 03 травня 2023 року в якості свідка ОСОБА_6 суду повідомив, що він є рідним братом позивача ОСОБА_1 . Позивач та відповідач спільно проживали з моменту реєстрації шлюбу, деякий час вони проживали разом з ним та батьками позивача, а потім проживали у баби позивача. Шлюб позивач та відповідач розірвали тільки на бумазі, на теперішній час продовжують проживати разом та вести спільне господарство. Позивач розповідав йому, що з бабиного будинку зникли гроші. Брат нічого не говорив про те, що планується покупка будинку. У 2018 та у 2019 році він спільно з позивачем та відповідачем їздили відпочивати. Також він бував в гостях у позивача та відповідача, оскільки є хрещеним батьком їх дитини.

Допитана в судовому засіданні 03 травня 2023 року в якості свідка ОСОБА_10 суду повідомила, що з відповідачам вона знайома з моменту укладення нею шлюбу з позивачем. Вона є сусідкою сторін по справі та має однакове з ними прізвище, однак вони не родичі. Позивач та відповідач спочатку проживали у батьків позивача, потім у баби позивача, а потім відповідач купила будинок. Про придбання нового будинку вона дізналась від відповідача. Відповідач сказала їй, що позивач хотів придбати нову машину, однак вона взяла спільні сімейні гроші та купила будинок. Періодично позивач та відповідач разом не проживають, так як відповідач виганяє позивача з дому.

Допитана в судовому засіданні 03 травня 2023 року в якості свідка ОСОБА_11 суду повідомила, що вона є бабою позивача ОСОБА_1 . Позивач, відповідач та їх спільна дитина проживали разом з нею у неї вдома по АДРЕСА_3 приблизно рік. Відповідач деякий час цікавилась у неї чи хороший той чи іншій будинок, вона радила, який будинок кращий. При цьому, відповідач не казала, що придивляється будинок для себе. Одного разу приїхав ОСОБА_1 та був чимось засмучений, вона спитала, що сталось, на що онук відповів їй, що ОСОБА_2 забрала всі накопичення сім`ї та купила будинок. Після придбання нового будинку позивач та відповідач переїхали. Від ОСОБА_1 вона не чула, що він хотів придбати будинок.

Допитана в судовому засіданні 03 травня 2023 року в якості свідка ОСОБА_12 суду повідомила, що вона є бабою відповідача ОСОБА_2 . Вона дійсно на прохання онуки в присутності квартальної, перебуваючи у місті Марганець, восени 2019 року подарувала їй грошові кошти в сумі 15 000,00 доларів США. Вказані грошові кошти вона онуці подарувала, оскільки остання хотіла купити будинок. Таку суму грошових коштів вона накопичила приблизно за 3-4 роки, продаючи продукти власного городу та садівництва на ринку. Іншу частину грошей на будинок відповідачу подарувала мати, однак їй невідомо, в якому ж саме розмірі. Позивач та відповідач проживають разом, вона бувала у них в гостях. Позивач та відповідач також разом приїздили до неї в гості.

Допитана в судовому засіданні 03 травня 2023 року в якості свідка ОСОБА_13 суду повідомила, що відповідач ОСОБА_2 є її дочкою. Позивач та відповідач проживали разом, однак між ними часто виникали конфлікти та сварки. У грудні 2019 року з метою придбання дочкою будинку вони разом з дочкою ходили дивитись будинок у м. Дніпрі. Для покупки будинку у грудні 2019 року вона надала дочці 10 000,00 доларів США, вказані грошові кошти вона дочці подарувала. Вона була фізичною особою-підприємцем, у неї був продуктовий магазин. Позивач та відповідач хоча і проживали в одному будинку, однак не як родина. Одного разу відповідач навіть викликала на позивача поліцію. За яку ціну відповідач купила будинок їй не відомо. Позивач знав про плани відповідача купити будинок, однак будинок купувати не хотів, зі слів дочки їй відомо, що позивач не хотів переїжджати від бабусі. Скільки заробляв позивач їй не відомо.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З пояснень сторін судом встановлено, що з 23 жовтня 2007 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Від подружнього життя у сторін народилась спільна дитина дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

28 жовтня 2009 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська по справі № 2-11314/2009 було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до повноліття, у розмірі частини щомісячно, починаючи стягнення з 12 жовтня 2009 року.

13 липня 2011 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданим 13 липня 2011 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 144 (т. 1 а.с. 28).

Як зазначав позивач та визнавала відповідач, після розірвання шлюбу, у період приблизно з вересня 2012 року по кінець 2016 року позивач та відповідач проживали за адресою: АДРЕСА_1 , а у період приблизно з 2017 року по кінець 2019 року за адресою: АДРЕСА_3 , що також підтверджується наявними в матеріалах справи Актами від 10 січня 2022 року (т. 1 а.с. 12, 13).

10 грудня 2019 року між ОСОБА_9 як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 8115, згідно з яким ОСОБА_9 передала у власність, а ОСОБА_2 прийняла у власність нерухоме майно житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 76,9 кв.м., житловою площею 41,2 кв.м., продаж майна здійснений за ціною 539 066,69 грн. (т. 1 а.с. 19).

Того ж дня, тобто 10 грудня 2019 року право приватної власності на домоволодіння АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 , номер запису про право власності 34554477, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 192306337 від 10 грудня 2019 року.

З 2020 року по теперішній час позивач та відповідач проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

У січні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 , в якому просив встановити факт проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 вересня 2012 року по 06 січня 2022 року, визнати, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, а також розділивши вказане домоволодіння, визнавши за кожним з них право власності на частину цього домоволодіння, посилаючись на те, що позивач та відповідач проживають разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведуть спільне господарство, мають спільний бюджет, а спірне домоволодіння придбане за спільні кошти сім`ї, в тому числі за його власні накопичення.

Стороною відповідача під час розгляду справи позовні вимоги не визнавались повністю, відповідач наполягала на тому, що вона хоча і продовжує після розірвання шлюбу проживати з позивачем за однією адресою, однак вони проживають не як одна сім`я, спільне господарство вони не ведуть, спільного бюджету не мають, властиві подружжю відносини між ними відсутні, між ними постійно виникають конфлікти та сварки, кожен з них живе своїм життям, після придбання спірного будинку позивач вселився самостійно до будинку та почав проживати у її будинку. Оскільки це порушує її право власності на будинок, вона звернулася з позовом до суду про виселення позивача з її власного будинку, однак провадження по справі зупинили у зв`язку з тим, що він подав цей позов.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з частиною другою статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (ч. 1 ст. 36 СК України).

Відповідно до положень статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків.

Для визнання осіб, як таких, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, та вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка и жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зокрема, є докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між ними взаємних прав та обов`язків, та інші докази, які вказують на наявність між сторонами усталених відносин, притаманних подружжю.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження факту спільного проживання з відповідачем та ведення спільного господарства у період з вересня 2012 року по січень 2022 року позивач надав фотознімки (т. 1 а.с. 23-90), копії чеків та виписок про придбання продуктів харчування та побутових товарів (т. 1 а.с. 91-159).

Як вже було зазначено вище, факт проживання з позивачем ОСОБА_1 у вищевказаний період за однією адресою позивач ОСОБА_2 не заперечувала, а тому відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню.

Разом з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що факт зображення позивача та відповідача на фотознімках, спільного відпочинку та присутності на святкуваннях самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, взагалі не свідчать про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду усталені відносини, які притаманні подружжю.

Більш того, більша частина наданих позивачем фотознімків (фотознімки тварин, дитини, меблів, побутової техніки, продуктів харчування, ялинки тощо), а також копії чеків та виписок про придбання продуктів харчування та побутових товарів, взагалі не є належними у справі доказами та не мають жодного доказового значення у справі, а тому суд їх не приймає до уваги та відхиляє.

Сам по собі факт проживання позивача та відповідача за однією адресою без доведеності факту ведення спільного господарства, спільного побуту, наявності спільного бюджету та наявності між сторонами відносин, притаманних подружжю, не є підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України cуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Однак, позивачем під час розгляду справи не доведено та не підтверджено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами у розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України, що у період з вересня 2012 року по січень 2022 року позивач та відповідач вели спільне господарство, мали спільний бюджет та були пов`язані спільними правами та обов`язками, які притаманні подружжю.

При цьому, у частині 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання позивача на періодичний спільний відпочинок також не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї.

Такі висновки суду повністю узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Верховного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц.

Допитані під час розгляду справи свідки лише підтвердили, що у період з вересня 2012 року по січень 2022 року позивач та відповідач спільно проживали. Однак, показання свідків про те, що позивач та відповідач мали спільний бюджет, вели спільне господарство, а шлюб між ними був розірваний фіктивно, є лише оціночними судженнями даних свідків та базуються на їх особистих припущеннях, у зв`язку з чим показання свідків в цій частині суд до уваги не приймає та відхиляє.

Крім того, всі свідки зазначали про те, що під час всього проживання позивача та відповідача за однією адресою між ними постійно виникали конфлікти та сварки. Також, відповідач неодноразово зверталась до поліції з приводу конфліктів з позивачем, що підтверджується відповіддю Управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області № 12/8-7443 від 01 вересня 2021 року (т. 1 а.с. 200-202). Викладене, на переконання суду, свідчить на користь того, що сторони не мали взаємних прав та обов`язків, які притаманні подружжю

На підтвердження відсутності між сторонами спільного бюджету та ведення спільного господарства свідчить те, що позивач неодноразово пред`являла для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби виданий Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська по справі № 2-11314/2009 виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 16, 17, 223).

Подання доказів на підтвердження обставин справи є обов`язковим, оскільки в цій частині між сторонами виникає спір про право та такі докази мають значення для ухвалення рішення по справі.

Позивач зобов`язаний був довести факт ведення з відповідачем спільного господарства, наявність спільного бюджету та наявність між ними властивих подружжю відносин. Однак, позивачем під час розгляду справи такі обставини не доведені.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на вищевикладене, проаналізувавши всі наявні в матеріалах справи докази та показання свідків, оскільки матеріалами справи достовірно не підтверджується факт проживання позивача та відповідача у період з 01 вересня 2012 року по 06 січня 2022 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині встановлення факту проживання однією сім`єю задоволенню не підлягають.

Крім того, визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні и підстави, передбачені 74 СК України вважати майно (спірне домоволодіння) таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловіку, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до роз`яснень п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Під час вирішення спору щодо поділу майна в даному випадку слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Як вже було зазначено вище, факт проживання позивача та відповідача на момент придбання спірного домоволодіння, тобто станом на 10 грудня 2019 року, однією сім`єю без реєстрації шлюбу, є недоведеним.

При цьому, недоведеним є також і факт придбання позивачем домоволодіння АДРЕСА_1 за спільні кошти та внаслідок спільної праці.

Позивач не надав суду будь-яких належних доказів на підтвердження того, що на момент придбання позивачем спірного домоволодіння він мав заощадження, а також не надав будь-яких доказів щодо розміру таких заощаджень. Навіть сам позивач під час розгляду справи повідомляв, що не пам`ятає суму своїх заощаджень.

Показання допитаних в якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , які повідомляли, що позивач казав їм, що в нього зникли заощадження, суд оцінює критично та до уваги в якості доказу не приймає, оскільки вказані особи є родичами позивача та можуть свідчить на користь позивача, що дає суду достатньо підстав для розумних сумнівів щодо достовірності, об`єктивності та правдивості наданих ними свідчень. Більш того, така інформація була відома даним свідкам лише зі слів позивача, ніхто з цих свідків не бачив заощаджень позивача та не обізнаний про розмір цих заощаджень.

Разом з цим, сторона відповідача наполягала на тому, що спірне домоволодіння було придбано за особисті кошти відповідача, які їй подарувала її баба - ОСОБА_12 (в сумі 15 000,00 доларів США) та мати - ОСОБА_13 (в сумі 10 000,00 доларів США). Допитані під час розгляду справи свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 такі обставини підтвердили. Крім того, згідно договору дарування грошових коштів від 01.12.2019 року ОСОБА_13 подарувала ОСОБА_2 10 000,00 доларів США (т. 1 а.с. 238). На переконання суду про можливість ОСОБА_14 передати в дар доньці зазначену суму свідчить також те, що ОСОБА_14 є фізичною особою підприємцем (т. 1 а.с. 222), та факт отримання нею доходів, що дозволяли їй подарувати зазначену у договорі грошову суму, підтверджується копіями податкових декларацій за період з 2012 по 2021 рік (т. 1 а.с. 205-221).

В свою чергу позивач не надав суду доказів на спростування того, що відповідачу були подаровані грошові кошти від матері та бабусі, що надало відповідачу можливість придбати житловий будинок. Усі заперечення позивача з цього приводу нічим не підтверджені та ґрунтуються виключно на припущеннях.

Так само позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що для придбання відповідачем спірного житлового будинку, ним також надавалися грошові кошти.

Отже, дослідивши всі наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позивачем під час розгляду справи не доведено і того факту, що домоволодіння АДРЕСА_1 було придбано відповідачем за спільні з позивачем кошти та внаслідок спільної праці.

Отже, стороною позивача під час розгляду справи не доведено всіх складових, необхідних для надання спірному нерухомому майну правового статусу спільної сумісної власності.

Враховуючи викладене, оскільки під час розгляду справи не було встановлено факту проживання позивача та відповідача на момент придбання спірного домоволодіння, тобто станом на 10 грудня 2019 року, однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також не доведено, що дане домоволодіння було придбано позивачем за спільні з відповідачем кошти та внаслідок спільної праці, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання домоволодіння АДРЕСА_1 спільною власністю та про поділ такого майна, в цій частині також не підлягають задоволенню.

Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими, та недоведеними.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі у зв`язку з їх недоведеністю.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, то судові витрати позивача по справі підлягають віднесенню на сторону позивача.

На підставі ст.ст. 3, 21, 36, 60, 74 СК України, ст.ст. 15, 16, 368 ЦК України, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 76-81, 82, 89, 128, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, про визнання нерухомого майна спільною власністю подружжя відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Л. Черкез