КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№22-ц/824/6766/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року (суддя Шереметьєва Л.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , треті особи: Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

встановив:

у серпні 2021 року позивачки звернулися до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та стягнення з відповідачів судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачки посилалися на те, що їм на праві власності по частині належить зазначена квартира, в якій зареєстровані сторони та ОСОБА_6 . Відповідач ОСОБА_3 є братом ОСОБА_2 та дядьком ОСОБА_1 , малолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є рідними дітьми ОСОБА_3 .

Позивачки зазначали, що, як власники спірної квартири, не бажають щоб у ній були зареєстровані та проживали відповідачі, так як це перешкоджає в користуванні та розпорядженні належним їм майном, відповідачі не є членами їх сім`ї, між ними та відповідачами не укладався договір найму (оренди).

Позивачки стверджували, що відповідач ОСОБА_3 чинить їм перешкоди у користуванні спірною квартирою, а саме: змінює замки на вхідних дверях та разом зі своєю сім`єю займає дві кімнати з трьох наявних. Разом із дружиною ОСОБА_9 влаштовує сварки та інші конфліктні ситуації з ними та мешканцями сусідніх квартир, що робить нестерпним спільне проживання у квартирі.

Також позивачки посилалися на те, що відповідач ОСОБА_3 разом із своєю сім`єю не оплачують спожиті ними комунальні послуги, у результаті чого наявна заборгованість близько 30 000 гривень, у зв`язку з чим вони не мають змоги оформити субсидію та несуть інші ризики, пов`язані з можливим відключенням житлово-комунальних послуг та стягненням заборгованості у примусовому порядку.

Крім того позивачки стверджували, що у приватній власності ОСОБА_9 знаходяться об`єкти житлової нерухомості, в якій можуть проживати відповідачі, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , та квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог та вирішити питання розподілу судових витрат, посилаючись на те, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги аргументи, викладені ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву, так як вказаний відзив було подано з порушенням строків, встановлених судом та ЦПК України, та не було заявлено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на подачу відзиву на позовну заяву. Крім того, в матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують направлення ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку копії відзиву з відповідними додатками іншим учасникам справи, зокрема позивачам та третім особам.

ОСОБА_1 зазначає, що неотримання відзиву на позовну заяву позбавило її можливості подати відповідь на відзив та навести свої заперечення щодо аргументів та доказів ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 посилається на те, що судом першої інстанції не надано належну оцінку доказам, доданим до позовної заяви, зокрема інформації від 25.07.2021 року №267395505, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчужень об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_9 , відповідно до яких вона є власницею житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , та частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що додатково підтверджується інформацією від 19.02.2023 року, номер витягу 085, сформованого за допомогою додатку «Реєстр нерухомості». Оскільки вищезазначене майно набуте ОСОБА_9 під час шлюбу з ОСОБА_3 , то квартира, яка належить позивачкам на праві приватної власності, не є єдиним житлом для відповідачів.

Також позивачка зазначає, що суд не врахував їх доводів про те, що відповідачі всіляко чинять перешкоди їм у користуванні та розпорядженні квартирою, зайняли дві кімнати з трьох, влаштовують сварки та інші конфліктні ситуації, що робить їх спільне проживання нестерпним. Крім того, відповідачі не оплачуть комунальні послуги, у зв`язку із чим виникла заборгованість у сумі 30 000грн, а на лютий 2023 року розмір заборгованості збільшився до 57 963грн 63коп., що позбавляє її можливості оформити субсидію

ОСОБА_1 зазначає, що в оскаржуваному судовому рішенні суд дійшов помилкового висновку, що право користування спірною квартирою (сервітут) виникло у ОСОБА_3 ще у малолітньому віці при спільному проживанні із ОСОБА_2 та їх батьками, оскільки в них не було права приватної власності на спірну квартиру. При цьому суд першої інстанції не звернув уваги на те, що сервітут припиняється у разі поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом. ОСОБА_3 був власником частки спірної квартири на підставі договору дарування від 3 березня 2014 року, тобто з цього дня у нього припинилося право користування (сервітут), яке виникло на підставі закону у малолітньому віці. Крім того, вищезазначений договір дарування визнано недійсним на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 3 березня 2020 року у справі №760/21469/16. Таким чином, за ОСОБА_3 припинено право користування (сервітут) 3 березня 2014 року та право власності на частку спірної квартири 3 березня 2020 року.

Крім того ОСОБА_1 вважає безпідставним посилання ОСОБА_3 у відзиві на

позовну заяву на постанову Верховного Суду від 18.11.2021 року у справі №161/2690/20, так як у цій справі та справі, на яку посилався відповідач, різні обставини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що відзив на позовну заяву подано без порушення процесуальних строків.

Також ОСОБА_3 вважає безпідставним твердження ОСОБА_1 , що йому на праві спільної сумісної власності подружжя належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , а також частка квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки вказане майно є особистою власністю його дружини, до якого він не має жодного відношення.

ОСОБА_3 стверджує, що спірна квартира є його єдиним житлом, в якому він постійно проживає понад 25 років, спірна квартира є квартирою його з позивачкою батьків, в якій він народився, позивачка позбавила його можливості отримати право власності на частину спірної квартири внаслідок її приватизації, скориставшись його тимчасовою відсутністю, він користується квартирою з народження, окрім часу, коли навчався в Донецьку та неповнолітнім вимушений був жити з бабусею.

Позивачка ОСОБА_2 про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялася за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві, повістка-повідомлення повернулася до апеляційного суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с.57-58 т.2), що відповідно до положень ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається врученням судової повістки, у судове зсідання не з`явилася, клопотання про його перенесення до суду не подала.

Треті особи, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце судового розгляду (с.с.49-50, 53, 56 т.2), у судове засідання свого представника не направили.

Враховуючи вказані обставини, відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність позивачки ОСОБА_2 та представників третіх осіб.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, пояснення відповідача ОСОБА_3 який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачкам по частині кожній на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації м. Києва 28 жовтня 1998 року.

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований у квартирі з 9 листопада 2004 року та є братом позивачки ОСОБА_2 , малолітні діти відповідача - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані у спірній квартирі з 7 червня 2011 року та з 15 липня 2020 року відповідно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою.

Колегія суддів вважає, що такий висновок відповідає обставинам справи, наданим доказам, та ґрунтується на нормах матеріального права.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Ні у позовній заяві, ні в апеляційній скарзі позивачки не зазначали, що відповідач ОСОБА_3 поселився у спірній квартирі без їх згоди і не як член їх сім`ї, також він був зареєстрований у квартирі за їх згодою та проживає в ній з листопада 2004 року.

Отже, відповідач набув право користування спірною квартирою згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння чужим майном.

При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).

Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За обставинами даної справи встановлено, що відповідачі постійно проживають у квартирі, жиле приміщення не залишали, зареєстровані у ньому, а відтак відсутні правові підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Враховуючи, що судом не встановлено підстав для визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірною квартирою, відсутні підстави і для задоволення позовних вимог, пред`явлені до його малолітніх дітей, які проживають разом з ним та зареєстровані у цьому помешканні.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 зазначила, що правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №

569/4373/16-ц зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ).

Пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (з протоколами) (далі - Конвенція) гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) тлумачить це право як: право займати житло, право не бути виселеним, право не бути позбавленим житла. Право на захист, згідно з цією статтею Конвенції, має не лише власник, але і наймач (Ларкос проти Кіпру» (Larkos v. Cyprus), від 18 лютого 1999 року).

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Отже, суди повинні дотримуватись принципу правомірного втручання при вирішенні питань втручання в право особи на мирне володіння житлом, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. За відсутності одного з критеріїв констатується порушення права особи на житло.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 проживає та зареєстрований у спірній квартирі з листопада 2004 року за згодою позивачів, як власників, а його малолітні діти проживають та зареєстровані у квартирі з часу свого народження, тобто відповідачі тривалий час проживають у належній позивачам квартирі на законних підставах, іншого житла відповідачі не мають, так як доказів протилежного надано суду не було, доказів неправомірної поведінки відповідачів та порушення прав власників суду надано не було, а також оцінивши баланс інтересів сторін, дослідивши питання втрати відповідачами свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування спірним житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач з родиною зайняв у квартирі дві кімнати з трьох, що позбавляє можливості позивачів користуватися своєю власністю, не є підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

При цьому, позивачі не позбавлені можливості встановити відповідачу сервітут користування спірною квартирою або визначити інший порядок користування квартирою, як власники.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач з дружиною вчиняють сварки та скандали з позивачами, чинять перешкоди позивачам у користуванні квартирою, змінюють замки на вхідних дверях квартири, не сплачують комунальні послуги, у зв`язку із чим виникла значна заборгованість та неможливість оформити субсидію, належними доказами не підтверджені, а тому правомірно не взяті до уваги судом при вирішенні даного спору.

Крім того, не сплата комунальних послуг не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що дружина відповідача має у власності будинок та частину квартири, які були придбані у шлюбі з відповідачем, а тому є спільним майном подружжя, що свідчить про наявність у відповідачів іншого житла, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що будинок АДРЕСА_2 набутий ОСОБА_9 на підставі договору дарування, а частина квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , у результаті приватизації, а відтак зазначене майно не є спільним майном подружжя.

Крім того, наявність у ОСОБА_9 права власності на певне житло, не є правовою підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, так як це не передбачено нормами матеріального права.

При цьому доказів наявності у власності ОСОБА_3 іншого житла суду надано не було.

Доводи апеляційної скарги, що сервітут користування відповідачем спірною квартирою припинився у результаті визнання рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 3 березня 2020 року недійсним договору дарування частини спірної квартири, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і на підставі якого відповідач був власником частини квартири, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у спірній квартирі відповідач проживає з листопада 2004 року, тобто право користування квартирою набув не у результаті договору, який був у подальшому визнаний недійсним.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції прийняв до уваги відзив на позовну заяву, який був поданий відповідачем з порушенням норм процесуального права, не є підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, апелянту не відшкодовуються понесені судові витрати.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк