Справа № 503/2369/18
Провадження № 2-с/503/1/23
УХВАЛА

Іменем України

07 квітня 2023 року м. Кодима

Кодимський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Калашнікової Т.О.,

за участю секретаря судового засідання Поліковської О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань заяву боржника ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_2 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування заяви зазначила, що 18 грудня 2018 року Кодимським районним судом Одеської області у цивільній справі №503/2369/18 було видано судовий наказ про стягнення з неї на користь ОСОБА_2 , аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в твердій грошовій сумі в розмірі по 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.12.2018 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Однак, ОСОБА_1 вказує на те, що постійно приймала участь у вихованні та утриманні дітей (як в грошовій так і натуральній формі) за фактичною домовленістю між нею та ОСОБА_2 щодо утримання дітей; несла необхідні витрати по утриманню дітей спільно з колишнім чоловіком різними способами (купівля одягу, продуктів харчування, гаджетів, поповнення рахунків телефонів дітей, перерахунок грошових коштів на рахунок ОСОБА_2 ). Їй не було відомо про прийняття вищевказаного судового наказу судом, а ОСОБА_2 , в свою чергу, ніколи навіть не заявляв про необхідність судового способу вирішення питання щодо утримання дітей та не повідомив їй про звернення до суду із заявою про видачу судового наказу. Тому вона була впевнена, що між ними досягнута домовленість про утримання їх спільних дітей у позасудовому порядку. Крім того, ОСОБА_1 періодично проживала за місцем зареєстрованого проживання в АДРЕСА_1 , регулярно приїжджаючи до дітей на свята, День народження та інші події. Однак, ОСОБА_2 , подаючи до суду заяву про видачу судового наказу надав недостовірні відомості щодо її місця зареєстрованого проживання. Звертає увагу суду на те, що відповідно до ч.3 ст.19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо. До того ж, ОСОБА_2 , отримавши дублікат судового наказу, про що їй також не було відомо, тривалий час не подавав судовий наказ до примусового виконання. Всі ці обставини, на думку заявника, свідчать про недобросовісну поведінку стягувача, що фактично призвела до подвійного стягнення з неї коштів на утримання дітей, відсутності у ОСОБА_1 можливості довести виконання свого обов`язку у повному обсязі (відповідно до судового наказу), збираючи всі без винятку докази щодо понесених нею витрат на утримання дітей, враховуючи її необізнаність з видачою судового наказу, а також до існування заборгованості за цим судовим наказом. Також зазначила, що понесені нею витрати по утриманню дітей не є меншими тих, які визначені судовим наказом. З вищевказаних підстав, враховуючи, що ОСОБА_1 добросовісно виконувала свої обов`язки по утриманню дітей відповідно до домовленості між нею та ОСОБА_2 , просить в порядку ч.2 ст.432 ЦПК України визнати судовий наказ таким, що не підлягає виконанню за період часу з 06.12.2018 року по 31.08.2022 року.

В судове засідання учасники цивільного процесу не з`явилися.

Від представника заявника ОСОБА_1 адвоката Василюка А.П. надійшла заява, в якій він просив проводити розгляд заяви за його відсутності та без участі боржника ОСОБА_1 , викладені у заяві про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню вимоги, підтримує у повному обсязі.

Представник стягувача ОСОБА_2 адвокат Мартинюк Ю.М. надав суду заяву, в якій просив проводити розгляд заяви без їх участі. Вимоги ними не визнаються.

Суд, дослідивши письмові докази, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.180 та ч.ч.1,2 ст.181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Статтею 173 ЦПК України визначено, що суд може внески виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, в порядку визначеному ст. 432 ЦПК України.

Судом встановлено, що 18 грудня 2018 року Кодимським районним судом Одеської області у цивільній справі №503/2369/18 було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в твердій грошовій сумі в розмірі по 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.12.2018 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

На виконання вищезазначеного виконавчого документа відкрито виконавче провадження №69756079 (а.с.225).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Отже, за змістом положень ч.ч.1,2 ст. 432 ЦПК України, виконавчий документ може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. При цьому словосполучення «або з інших причин» стосується саме припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Таким чином, закон передбачає можливість визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Наведені підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документа, зокрема: видача виконавчого документа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий документ виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого документа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого документа; помилкової видачі виконавчого документа, якщо вже після видачі виконавчого документа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого документа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого документа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого документа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст. 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

Саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.82 цього ж Кодексу обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 22.12.2022 року (а.с.262-270), що згідно відомостей автоматизованої системи документообігу суду «Д-3» набрало законної сили 23.01.2023 року, встановлено, що ОСОБА_1 тривалий час після розірвання шлюбу (після 08.01.2016 року) бере участь у вихованні та утриманні своїх малолітніх дітей сина ОСОБА_3 та дочки ОСОБА_4 (постійно переписується із ними у месенджері, приїздить до дітей за місцем їх проживання у різні пори року, зокрема взимку під час катання на санчатах і влітку, а також у період Новорічно-різдвяних свят, купує дитячі іграшки та дитячий одяг, перераховує особисті грошові кошти для дітей на банківський рахунок ОСОБА_2 в сумі 402,1 грн та 700 грн). Ці обставини не підлягають доказуванню в розумінні ч.4 ст.82 ЦПК України.

Крім того, судом встановлено, шо ОСОБА_1 неодноразово за допомогою служби доставки «Нова пошта» надсилала дітям посилки з речами та продуктами харчування, що підтверджується як відповідними квитанціями (а.с.125-127, 238 зворот, 255), так і перепискою з дітьми та ОСОБА_2 у додатку «Вайбер» (а.с. 90, 91,113); перераховувала на банківську картку ОСОБА_5 грошові кошти з приміткою «для дітей»: 09.06.2019 року - в сумі 505,02 грн; 10.10.2019 року - в сумі 1010,06 грн та 07.11.2019 року - в сумі 1010,06 грн; купувала дітям гаджети та аксесуари до них на загальну суму в розмірі 6360 грн, що підтверджується відповідними товарними чеками (а.с.133,134,146,147), та неодноразово поповнювала дітям мобільні рахунки (а.с.155,175-176, 203-205, 256).

ОСОБА_1 на виконання спірного судового наказу перераховувала на банківську картку ОСОБА_2 грошові кошти: за вересень 2022 року в сумі 2750 грн (а.с.207); за жовтень 2022 року в сумі 2750 грн (а.с.208); за листопад 2022 року в сумі 2750 грн; за грудень 2022 року в сумі 2750 грн (а.с.250, 251); за січень 2023 року в сумі 2850 грн (а.с.236 зворот).

З огляду на це, суд дійшов висновку, що заявником в даному випадку обрано вірний спосіб захисту порушеного права, оскільки відсутні будь-які нововиявлені обставини, а наявні свідчать про те, що боргові зобов`язання виникли у ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 внаслідок протиправної поведінки ОСОБА_2 , що фактично призвело до подвійного стягнення з ОСОБА_1 коштів на утримання дітей за період часу з 06.12.2018 року по 31.08.2022 року, відсутності у неї можливості довести виконання свого обов`язку у повному обсязі (відповідно до судового наказу), збираючи всі без винятку докази щодо понесених нею витрат на утримання дітей, враховуючи її необізнаність з видачою судового наказу, а також до заборгованості за цим судовим наказом.

Суд також бере до увагу, що за змістом ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо. Однак, за обставинами даної справи між сторонами вбачається спір щодо розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей за період часу з 06.12.2018 року по 31.08.2022 року.

ОСОБА_1 добросовісно виконувала свої обов`язки по утриманню дітей відповідно до домовленості між нею та ОСОБА_2 у вищевказаний період, що підтверджується об`єктивними письмовими доказами, наданими представником заявника адвокатом Василюком А.П., які були досліджені у судовому засіданні та беззаперечно підтвердили викладені у заяві обставини. Натомість, представник стягувача та ОСОБА_2 , не визнаючи заявлені вимоги, жодних заперечень та доказів на спростування викладених у заяві обставин суду не надали, маючи таку можливість.

А тому, суд вважає за необхідне визнати таким, що не підлягає виконанню частково судовий наказ від 18.12.2018 року про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання дітей.

Керуючись ст. ст. 210, 251, 260-261 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Визнати судовий наказ, виданий 18 грудня 2018 року Кодимським районним судом Одеської області у цивільній справі №503/2369/18 про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі по 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.12.2018 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття таким, що не підлягає виконанню за період часу з 06.12.2018 року по 31.08.2022 року.

Відповідно до ч.2 ст.261 ЦПК України ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали.

Повний текст ухвали складено 12.04.2023 року.

Суддя Т.О.Калашнікова