ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6241/23 Справа № 174/596/22 Суддя у 1-й інстанції - Борцова А.А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , який діє самостійно та в інтересах малолітнього ОСОБА_5 третя особа виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, як орган опіки та піклування , про припинення права власності на частку у спільній власності та визнання права власності на частку квартири, усунення перешкод у користуванні власністю

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

31 травня 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що 29.06.2010 за договором міни, посвідченого державним нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, у власність до них та відповідача перейшла квартира АДРЕСА_1 . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.07.2010, у кожного із чотирьох власників у власності перебуває по частки спільної часткової власності квартири. Позивачки у сукупному розмірі часток - частки спільної часткової власності квартири, якими вони володіють мають домінантну частку, яка є значною. Частка ж відповідача у спільному майні є незначною і не може бути виділена в натурі. Квартира є неподільною річчю. Спільну мову позивачки з відповідачем знайти не можуть в зв`язку зі складними стосунками, а про спільне володіння та користування майном не може й бути мови. Припинення права власності не завдасть відповідачу істотної шкоди, так як він не проживає у спірній квартирі, не здійснює оплату комунальних послуг, оплата яких повністю покладена на позивачок. Спірна квартира є неподільною, оскільки фактична житлова квартира не має ізольованих часток, допоміжні приміщення (коридор, кухня, ванна, санвузол) знаходяться в загальному користуванні та припинення права власності не завдасть істотної шкоди відповідачу. Згідно звіту про оцінку майна від 21.06.2022, наданого позивачками, ринкова вартість квартири складає 164 200 грн. Відповідно до частки відповідача - частки спірного майна, позивачки на депозитний рахунок суду мають внести 41 050 грн., які підлягають виплаті відповідачу у разі задоволення позовних вимог. Відповідач досить довгий час проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Також, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, відповідач володіє житлового будинку загальною площею 60 кв.м., житлова площа 49,3 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Задоволення позовних вимог не призведе до істотної шкоди інтересам відповідача, він володіє часткою спірного майна лише на паперах, що істотно шкодить позивачкам, у яких власне життя, право розпоряджатись своїм майном. Реалізація права позивачок щодо виплати компенсації належної відповідачу частки у спірному майні жодним чином не порушить прав відповідача та відповідатиме інтересам співвласників спірного майна. Просять задовольнити позовні вимоги про виплату грошової компенсації вартості частки в майні та припинення права власності відповідача на цю частку.

Крім того, відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 341/1, відповідач без дозволу та відома співвласників зареєстрував свою дитину ОСОБА_5 в спірну квартиру і не в перший рік після народження дитини. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, дитина має проживати зі своїми батьками.

Просять припинити право власності ОСОБА_4 на 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_4 , стягнувши на його користь компенсацію вартості частки квартири у сумі 41 050 грн., визнати за позивачками право власності на частку відповідача у спірній квартирі по 1/12 частці за кожною. Усунути перешкоди у здійсненні позивачками права користування та розпорядження квартирою за вищезазначеною адресою, що належить їм на праві власності, шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_4 та малолітнього ОСОБА_5 .

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , який діє самостійно та в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , про припинення права власності на частку у спільній власності та визнання права власності на частку квартири, усунення перешкод у користуванні власністю, третя особа виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, як орган опіки та піклування - відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , звернулись з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили, скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що факт належності на праві власності спірної квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтверджується копіями витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.20-21), технічного паспорту (а.с.22-24), витягу з Державного реєстру правочинів (а.с.31-32), Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів (а.с.33-34).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ОСОБА_4 також володіє на праві спільної часткової власності часткою будинку АДРЕСА_3 (а.с.35-38).

Відповідно до копії довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 2745 від 06.11.2020, виданої відділом реєстрації фізичних осіб виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, за адресою: АДРЕСА_4 зареєстровані позивачки та відповідач (а.с.11), а відповідно до копії довідки № 341/1 про реєстрацію місця проживання особи за даною адресою, з 07.10.2021 також зареєстрований ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12)

Згідно копії висновку про оцінку майна, виготовлену суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_6 від 21.06.2022, вартість чотирикімнатної квартири АДРЕСА_5 становить 164 200 грн. (а.с.13)

Також судом встановлено, що позивачкам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та відповідачу ОСОБА_4 на праві приватної спільної часткової власності належить чотирикімнатна квартира АДРЕСА_1 , житловою площею 59,1 кв.м. по частки кожному. Всі власники квартири та малолітня дитина відповідача - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за даною адресою. Відповідач на даний час в квартирі не проживає, але має намір в подальшому проживати в ній зі своїм малолітнім сином, має у власності частину будинку АДРЕСА_3 .

Позивачки вважають, що частка відповідача є незначною, сумісне проживання не можливе через неприязні стосунки між ними, а тому просять припинити його право власності на вказану частку з виплатою компенсації за неї, яка відповідно до звіту про оцінку майна від 21.06.2022, становить 41 050 грн.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд 1 інстанції виходив із того, що відповідач отримав право власності на частку у спірній квартирі на законних підставах, бажає проживати у цьому житлі та користуватися належною йому власністю та не згоден на отримання від позивачок грошової компенсації за належну йому частку житла. Суд не погодився з тим, що припинення права власності на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, так як частка відповідача у спільному майні є значною і складає таку ж саму частку як і в інших співвласників квартири, тому позбавлення відповідача цієї частки, поза розумним сумнівом, не може не завдати йому істотної шкоди.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що визначені у статті 365 ЦК України підстави для припинення права власності відповідача на частку у спірній квартирі відсутні, оскільки таке припинення права спільної часткової власності завдасть істотної шкоди інтересам як відповідача, так і його малолітньої дитини, а отже буде порушений принцип рівності прав співвласників, правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, а відтак у задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити. Оскільки вимоги щодо зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_4 та його малолітнього сина ОСОБА_5 є похідними від вищевказаних позовних вимог, то ці вимоги задоволенню також не підлягають.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду.

Згідно із частинами першою, другою, четвертою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Згідно статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як передбачено статтею 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна,що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно із ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд ухвалює рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених підпунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

У постанові від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що відсутність у статті 365 ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пп.1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених підпунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку».

Відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999).

Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» передбачено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла 10 років визначається за згодою батьків.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Зі справи вбачається, що позивачкам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та відповідачу ОСОБА_4 на праві приватної спільної часткової власності належить чотирикімнатна квартира АДРЕСА_1 , житловою площею 59,1 кв.м. по частки кожному. Всі власники квартири та малолітня дитина відповідача - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за даною адресою. Відповідач на даний час в квартирі не проживає, але має намір в подальшому проживати в ній зі своїм малолітнім сином, має у власності частину будинку АДРЕСА_3 .

Позивачки вважали, що частка відповідача є незначною, сумісне проживання не можливе через неприязні стосунки між ними, а тому просять припинити його право власності на вказану частку з виплатою компенсації за неї, яка відповідно до звіту про оцінку майна від 21.06.2022, становить 41 050 грн.

Разом з тим, суд 1 інстанції вірно зазначив, що відповідач отримав право власності на частку у спірній квартирі на законних підставах, бажає проживати у цьому житлі та користуватися належною йому власністю та не згоден на отримання від позивачок грошової компенсації за належну йому частку житла. Суд також обгрунтовано не погодився з тим, що припинення права власності на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, так як частка відповідача у спільному майні є значною і складає таку ж саму частку як і в інших співвласників квартири, тому позбавлення відповідача цієї частки, поза розумним сумнівом, не може не завдати йому істотної шкоди.

За таких обставин, визначені у статті 365 ЦК України підстави для припинення права власності відповідача на частку у спірній квартирі відсутні оскільки таке припинення права спільної часткової власності завдасть істотної шкоди інтересам як відповідача, так і його малолітньої дитини, а отже буде порушений принцип рівності прав співвласників, правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, а відтак у задоволенні позовних вимог в цій частині вірно відмовлено.

При цьому, сторона позивача, реалізуючи своє право на доказування, не довела ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач , як співвласник квартири, не виконує своїх обов`язків з утримання майна, не є підставою для задоволення позовних вимог, а може бути підставою для звернення до нього з вимогою про відшкодування таких витрат.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, надавши вибірково оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки місцевий суд належно обґрунтував прийняття чи відхилення того чи іншого доказу, надав вичерпні відповіді на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, тобто, доводи апеляційної скарги в цілому зводяться до непогодження з оскаржуваним судовим рішенням та необхідністю здійснення переоцінки доказів у справі.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: