Провадження № 2/752/8/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30 березня 2023 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т АН О В И В:

у листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд стягнути з останнього на його користь суму боргу за договором позики від 03.02.2012 року в сумі 159 860,00 грн., 3% річних за користування чужими грошовими коштами в розмірі 6 675,12 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 3 000,00 грн. та судовий збір у розмірі 3 441,00 грн.

В ході розгляду справи, збільшив позовні вимоги та остаточно просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу за договором позики від 03.02.2012 року в сумі 441 400,00 грн., 3% річних за користування чужими грошовими коштами в розмірі 42 991,15 грн., інфляційні втрати в розмірі 333 534,91 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 3 000,00 грн. та судовий збір у розмірі 3 441,00 грн. (т. 1 а.с. 169-171).

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 03.02.2012 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав грошову суму розміром 20 000,00 доларів США.

Проте, ОСОБА_2 не виконав своїх зобов`язань за договором, грошові кошти не повернув, що призвело до утворення боргу, та стало причиною для звернення до суду.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Мирошниченко О.В. від 27.11.2012 року відкрито провадження у справі (т. 1 а.с. 12).

Ухвалою від 18.05.2015 року по справі призначено проведення судової технічної та почеркознавчої експертизи, провадження у справі зупинено (т. 1 а.с. 136-137).

Ухвалою від 10.07.2015 року відновлено провадження у справі (т. 1 а.с. 156).

Ухвалою від 19.08.2016 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням, постановленим у цивільній справі № 761/25495/16-ц (т. 2 а.с. 23-25).

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 09.08.2022 року провадження справі поновлено та призначено підготовче судове засідання на 22.11.2022 року (т. 2 а.с. 148-149).

Ухвалою від 22.11.2022 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд справи на 29.03.2023 року (т. 2 а.с. 156).

Відзив на позовну заяву не надходив. З наявних у справі заперечень відповідач проти позову заперечив, посилаючись на його безпідставність та не доведеність (т. 1 а.с. 36, 69-71, 87-90, 125-127).

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_5 позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача - ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив в повному обсязі, вказав, що ОСОБА_2 грошових коштів не отримував, розписка була написана під психологічним тиском, джерело походження грошових коштів, начебто наданих відповідачу позивачем, невідоме.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що між сторонами 03.02.2012 року було укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до умов якого ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 гроші в сумі 20 000,00 доларів США та зобов`язався віддавати рівними частинами по 5 000,00 доларів США щомісячно з 1 березня на 1 червня (т. 1 а.с. 6).

Згідно висновку експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи від 24.06.2015 року № 6912/6913/15-32, штрихи письмових знаків тексту, записів «( ОСОБА_4 )», «3.02.2012» та підпису від імені ОСОБА_2 у розписці від 03.02.2012 року, складеній від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 , виконані рукописним способом гелевою ручкою з барвною речовиною чорного кольору без попередньої технічної підготовки та без використання технічних засобів (зокрема, комп`ютерної або копіювально-розмножувальної, багатофункціональної техніки). Основний рукописний текст, рукописні записи «( ОСОБА_4 ), «3.02.2012» та підпис від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 , виконані ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 141-151).

Як зазначає позивач, відповідач не виконав належним чином своїх зобов`язань про повне повернення грошових коштів, про які йдеться в зазначеному вище договорі.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

У ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства.

Отже, приймаючи до уваги те, що між сторонами було укладено договір позики, і позивач виконав свої зобов`язання за договором позики, надавши відповідачу грошові кошти, а відповідач не повернув вказані кошти у строк, передбачений договором, суд, зважаючи на те, що укладення договору позики на визначених у ньому умовах є результатом вільного волевиявлення сторін, в тому числі відповідача, шляхом вчинення свідомих дій та не суперечить вимогам чинного законодавства, дійшов, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача щодо стягнення з відповідача її суми в розмірі 441 400,00 грн.

При цьому, суд критично оцінює твердження сторони відповідача на укладення договору позики під психологічним тиском, з огляду на недоведеність вказаної позиції доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Крім того, суд звертає увагу на мінливість позиції відповідача в ході розгляду справи, що, на думку суду, є спробою уникнути відповідальності за невиконання умов укладеного договору.

До того ж, ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідачем презумпція правомірності договору позики від 24.10.2018 року не спростована доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України.

Також, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/25495/16-ц від 14.12.2021 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 06.07.2022 року та постановою ВСУ від 01.02.2023 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсною розписки від 03.02.2012 року (т. 2 а.с. 132-147).

Крім того, як встановлено судом, відповідачем не заперечується факт підписання договору.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Отже, суд вважає обґрунтованим посилання позивача про застосування до виниклих правовідносин положень ст. 625 ЦК України, оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання, не повернувши позику у передбачений договором строк.

Разом з тим, перевіривши розрахунок, наведений позивачем та не спростований відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, суд приходить до висновку про те, що сума 3% річних в розмірі 41 954,11 грн. підлягає стягненню.

Разом з тим, перевіривши розрахунок інфляційних втрат, то суд надходить до висновку що до стягнення підлягає 325 569,47 грн., виходячи з:

Період 01.06.2012-31.07.2015Індекс інфляції
червень 201299,70
липень 201299,80
серпень 201299,70
вересень 2012100,10
жовтень 2012100,00
листопад 201299,90
грудень 2012100,20
січень 2013100,20
лютий 201399,90
березень 2013100,00
квітень 2013100,00
травень 2013100,10
червень 2013100,00
липень 201399,90
серпень 201399,30
вересень 2013100,00
жовтень 2013100,40
листопад 2013100,20
грудень 2013100,50
січень 2014100,20
лютий 2014100,60
березень 2014102,20
квітень 2014103,30
травень 2014103,80
червень 2014101,00
липень 2014100,40
серпень 2014100,80
вересень 2014102,90
жовтень 2014102,40
листопад 2014101,90
грудень 2014103,00
січень 2015103,10
лютий 2015105,30
березень 2015110,80
квітень 2015114,00
травень 2015102,20
червень 2015100,40
липень 201599,00

Таким чином, суд надходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо компенсації витрат відповідача на правову допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція).

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02.12.2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12.02.2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17.02.2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15.06.2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01.09.2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21).

Указана судова практика є незмінною та існує на час вирішення вказаного процесуального питання судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України).

Тобто саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як на підтвердження витрат на правову допомогу додано до позовної заяви договір про надання правової допомоги від 21.10.2013 року, відповідно до якого розмір юридичних послуг становить грошову суму 3 000,00 грн., ордер.

Таким чином, суд надходить до висновку про задоволення позову в цій частині.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 441,00 грн. (т. 1 а.с. 1).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12-13, 77-81, 141, 211, 228, 235, 258-259, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 441 400,00 грн. (чотириста сорок одна тисяча чотириста гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 41 954,11 грн. (сорок одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят чотири гривні 11 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 325 569,47 грн. (триста двадцять п`ять тисяч п`ятсот шістдесят дев`ять гривень 47 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн. (три тисячі гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 441,00 грн. (три тисячі чотириста сорок одна гривня 00 копійок).

Відомості про учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.С. Хоменко