Справа № 344/9313/21
Провадження № 22-ц/4808/495/23
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Девляшевського В.А., Томин О.О.,

секретаря Шандалович В.В.,

з участю представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 31 січня 2023 року під головуванням судді Пастернак І.А. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначила, що сторони з 22.10.2013 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24.02.2021 розірвано.

За час шлюбу у них народилася одна спільна дитина - донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В період шлюбу ними за спільні кошти було придбано два автомобілі, а саме: у 2018 році FORD MONDEO, 2008 року випуску, д.н.з. АТ2988CM, середня ціна такого автомобіля станом на 09.06.2021 становить 7 260,00 дол. США, що в перерахунку по курсу 27,66 грн за долар США становить 200 811,60 грн; в 2020 році BMW 730D, 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , середня ціна станом на 09.06.2021 становить 20 250,00 дол. США, в перерахунку по курсу 27,66 грн за долар США становить 560 115,00 грн.

Право власності на ці автомобілі було зареєстровано у встановленому законом порядку на відповідача, проте згодом ці транспортні засоби були ним відчужені.

Окрім автомобілів в період шлюбу вона з відповідачем за спільні кошти придбали у власність нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру загальною площею 63,5 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, власником цієї квартири зазначено лише ОСОБА_2 .

На спільні грошові кошти подружжя було здійснено капітальний ремонт квартири, покращені житлові умови проживання, після чого у вересні 2018 року сторони змінили місце проживання та почали разом з дитиною мешкати у цій квартирі.

Згідно довідки про технічний стан нерухомого майна від 05.04.2021 внаслідок внутрішнього перепланування квартири житлова зменшилася з 26,8 кв.м на 23,0 кв.м. Перепланування не є самочинним та не потребує здачі в експлуатацію.

Згідно Звіту про оцінку майна ринкова вартість цієї двокімнатної квартири станом на 07.04.2021 становить в цілому 1 004 500,00 грн.

Посилаючись на те, що спірна квартира належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності в рівних частках, тобто по 1/2 частин, а також вона не давала згоди на відчуження транспортних засобів, тому має право на 1/2 коштів, отриманих від їх реалізації, просила: зобов`язати ОСОБА_2 сплатити на її користь половину 1/2 суми коштів отриманих від реалізації автомобіля FORD MONDEO, ДНЗ НОМЕР_2 , 2008 року випуску, орієнтовна вартість такого автомобіля становила 200 811,60 гривень, що еквівалентна сумі -100405,80 грн.; зобов`язати ОСОБА_2 сплатити на її користь половину 1/2 суми коштів отриманих від реалізації автомобіля BMW 730D, ДНЗ НОМЕР_3 , 2009 року випуску, орієнтовна вартість такого автомобіля становила 560 115,00 грн., що еквівалентна сумі 280 057,50 грн; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 63,5 кв.м, житловою площею 23,0 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 31 січня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належну 1/2 (одну другу) частини транспортного засобу FORD MONDEO 2008 року випуску, колір білий, із реєстраційним номером НОМЕР_2 , у розмірі 98 627,10 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належну 1/2 (одну другу) частини транспортного засобу BMW 730D СЕДАН-В 2009 року випуску, колір чорний із реєстраційним номером НОМЕР_4 , у розмірі 275 096,25 гривень.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири загальною площею 63,5 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки 8 759,73 грн судового збору.

В решті вимог позову відмовлено.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що в шлюбі подружжя набуло у власність квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Кошти на придбання цієї двокімнатної квартири ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_4 .

Судом першої інстанції не враховано наявність судової справи № 346/3679/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики грошових коштів від 25.04.2016, яка і є прямим доказом вчинення правочину із позики грошових коштів на придбання житла подружжя. Натомість судом вказано, що відповідачем не надано доказів використання грошових коштів, отриманих в борг за договором позики, в інтересах сім`ї.

Матеріали справи не містять й інших відомостей про походження коштів, за які придбано спірне майно. Відсутні відомості про доходи сторін, нотаріально засвідчені договори дарування чи відомості про отримання кредитів на придбання майна. Також, сторона позивача не спростовує факту отримання позики і безпосереднього спрямування грошових коштів від отримання даної позики на придбання двокімнатної квартири.

Факти, які спростовують використання позичених у ОСОБА_4 за договором позики грошових коштів від 25.04.2016 у матеріалах справи відсутні, натомість вимоги п. 1 ст. 12 ЦПК України породжують обов`язок однієї сторони спростувати доводи на які покликається інша сторона.

Вирішення питання про поділ майна в даному випадку є порушенням норм ст. 61 ЦК та 65 СК України які передбачають, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Судом першої інстанції проігноровано доводи відповідача, не надано належної оцінки обставинам справи, а також упущено наявність судового процесу, від якого прямо залежить питання щодо поділу майна подружжя. Це спричинило ухвалення хибного рішення, від якого залежить не лише поділ долі спільного майна подружжя, а й боргові зобов`язання відповідача перед кредитором, оскільки оскаржуване судове рішення може бути прийнято як преюдиційний факт використання позичених коштів не в інтересах сім`ї.

Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівку на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

При вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він відповідно частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині.

Таким чином, визнання частки 1/2 спірної квартири не можливе до виконання боргового зобов`язання перед кредитором, яке є солідарним у цьому випадку. Тому вказана позовна вимога не може бути задоволеною.

Також протиправним є поділ відчужених транспортних засобів.

Судом першої інстанції самостійно визначено суму вартості відчужених транспортних засобів на підставі відомостей щодо середньо ринкової вартості транспортних засобів, наданих позивачем, і з корегуванням курсу долара США відносно гривні.

Відповідач не погоджується із вартістю автомобілів, визначеною позивачем, вважає, що такі відомості не є точними та суперечать дійсним обставинам справи, а відтак не можуть бути прийняті до уваги як належний та допустимий доказ.

Оцінка отриманої вигоди при відчуженні транспортного засобу не може ґрунтуватися на середньостатистичних показниках в межах ринкових відносин, відтак, покликання позивача на отримання вигоди від продажу автомобілів у розмірі 7 260,00 доларів США та у розмірі 20 250,00 доларів США не заслуговує на увагу, оскільки статистичні показники не є точними і не, характеризують результат конкретної операції з відчуження транспортних засобів.

Вказує, що незрозуміло, яким чином суд очікував ініціативи від відповідача щодо призначення технічної експертизи транспортних засобів, оскільки право володіння згаданими транспортними засобами як позивача так і відповідача припинене з моменту відчуження.

Просить рішення суду скасувати частково та ухвалити нове рішення яким позов задовольнити в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : грошову компенсацію за належну 1 /2 (одну другу) частини транспортного засобу FORD MONDEO 2008 року випуску, колір білий, ДНЗ НОМЕР_2 в розмірі 3 770,00 грн; грошову компенсацію за належну 1/2 (одну другу) частини транспортного засобу BMW 730D СЕДАН-В 2009 року випуску, колір чорний із реєстраційним номером НОМЕР_5 , у розмірі 281 585,00 грн, а в решті позовних вимог - відмовити.

ОСОБА_1 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги заперечив, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

ОСОБА_2 та його представник в судове засідання повторно не з`явилися. Представник ОСОБА_2 10.04.2023 подав клопотання про відкладення розгляду справи та повторно 24.04.2023, яке мотивоване погіршенням стану його здоров`я. Наведені представником апелянта причини повторної неявки апеляційний суд не вважає поважними, тому, враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, суд відповідно до статті 372 ЦПК України ухвалив про розгляд справи за відсутності ОСОБА_2 та його представника, які належним чином повідомлялися про дату, час і місце розгляду справи. Представником ОСОБА_2 не наведено даних про існування обставин, зазначених у клопотанні.

Вислухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення ураховуючи таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 22.10.2013 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 24.02.2021 року між сторонами розірвано (т. 1 а.с.10, 14-16).

В шлюбі у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.11). Після розірвання шлюбу малолітню доньку залишено на проживанні з ОСОБА_1 .

Відповідно до даних з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №243156918 від 05.02.2021 за відповідачем 07.10.2016 зареєстровано право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 63,5 кв.м, житловою 26,8 кв.м (т. 1 а.с. 12-13, 126).

Вищевказана квартира була придбана на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому, №024/6/1/10 від 28.04.2016, укладеному між ПП «Сервіс-Буд Інвест» та ОСОБА_2 , передана згідно акта приймання передачі нерухомого майна серія та номер 24 від 07.10.2016 (т. 1 а.с.194-197).

Згідно акта приймання передачі нерухомого майна № 24 від 07.10.2016 сторони підтвердили факт належного та повного виконання своїх зобов`язань за договором №024/6/1/10 від 28.04.2016, а також, що не мають будь-яких претензій одна до одної, в тому числі претензій фінансового характеру.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 07.04.2021 року, оціночна вартість спірної двокімнатної квартири становить 1 004 500,00 грн без ПДВ (т. 1 а.с.20-36).

Згідно інформації РСЦ ГСЦ МВС в Івано-Франківській області від 23.10.2021 за № 4591 за відповідачем 30.12.2020 на підставі договору купівлі-продажу було зареєстровано транспортний засіб марки BMW модель 730D, 2009 року випуску із реєстраційним номером т/з НОМЕР_5 , який 13.01.2021 перереєстровано на іншу особу, а також 15.01.2019 на підставі ВМД було зареєстровано транспортний засіб марки FORD модель MONDEO, 2008 року випуску, із реєстраційним номером НОМЕР_2 , який 13.01.2021 перереєстровано на іншу особу (т. 1 а.с.128-129).

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6575/21/021753 від 12.01.2021, суб`єкт господарювання, що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу ( ОСОБА_2 ), та перебуває на обліку в ГСУ МВС за реєстраційним №6575 від 14.06.2011 року, ПП «АВТОТРЕЙДІНГ-ВОЛИНЬ» (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) уклали договір, за умовами якого продавець передав у власність покупця транспортний засіб марки FORD MONDEO 2008 року випуску, колір білий, із реєстраційним номером НОМЕР_2 , який зареєстрований за власником (комітентом за Договором комісії) транспортного засобу; свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 ; вартість транспортного засобу становить 7 540,00 грн. (т. 1 а.с.163-168).

Згідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6575/21/021741 від 12.01.2021, суб`єкт господарювання, що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу ( ОСОБА_2 ), та перебуває на обліку в ГСУ МВС за реєстраційним №6575 від 14.06.2011 року, ПП «АВТОТРЕЙДІНГ-ВОЛИНЬ» (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) уклали договір, за умовами якого продавець передав у власність покупця транспортний засіб марки BMW 730D СЕДАН-В 2009 року випуску, колір чорний із реєстраційним номером НОМЕР_4 , який зареєстрований за власником (комітентом за Договором комісії) транспортного засобу; свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_7 ; вартість транспортного засобу становить 563 170,00 грн. (т. 1 а.с.169-174).

Обставини спільного придбання вказаного майна під час шлюбу та поширення режиму спільної сумісної власності подружжя на спірне майно визнаються відповідачем та вказуються ним у заявах по суті справи, а у суду немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1-3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. ч. 1, 4 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Вимоги ч. 1 ст. 69 СК України передбачають право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц (провадження № 61-10442св18), від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17 (провадження № 61-5392св19), від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18 (провадження № 61-8383св19), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

- у справі № 755/20923/14-ц: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна;

- у справі № 127/7029/15-ц: у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні;

- у справі № 301/2231/17: у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач здійснив продаж транспортного засобу без повідомлення про це позивача та без отримання її згоди, тому має відшкодувати останній 1/2 частину його вартості, визначену відповідно до висновку (акта) експертної оцінки, за яким вартість транспортного засобу становить 132 500 грн;

- у справі № 402/849/18: у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала звіт про оцінку майна, за яким середня ринкова вартість транспортного засобу становить 489 530 грн. Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що саме ці обставини, з`ясовані судами на підставі звіту, підлягали врахуванню ними під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя.

Зі змісту пунктів 23, 24 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

У пункті 25 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Оцінюючи положення ч. 5 ст. 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд у постановах від 09.10.2019 у справі № 664/340/16-ц, від 06.11.2019 у справі № 465/2585/14, від 03.02.2020 у справі № 235/5146/16-ц, від 03.06.2020 у справі № 487/6195/16-ц, дійшов висновку, що вказана норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За змістом частин 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності.

Предмет доказування - це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Виходячи зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 вважає спірну квартиру спільною власністю подружжя та посилається на придбання сторонами спірної квартири у період шлюбу з реєстрацією у цей період права власності за відповідачем.

Зі змісту відзиву на позов, ОСОБА_2 вважає, що визнання частки 1/2 спірної квартири не можливе до виконання боргового зобов`язання перед кредитором, яке є солідарним у їхньому випадку, оскільки кошти на придбання цієї квартири він отримав у борг за усною згодою позивачки, а відтак така позовна вимога не може бути задоволеною.

Судом першої інстанції враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, і існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, провадження № 14-114цс20.

Суд першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінивши такі на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, вірно встановив обставини придбання сторонами спірного майна саме в період шлюбу та реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем.

Суд першої інстанції вірно вказав, що спірний об`єкт нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя та кожному з них, згідно ч. 1 ст. 70 СК України на праві власності належить по 1/2 частині зазначеного спірного майна.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги посилання представника відповідача, про те, що кошти в розмірі 25 000 дол. США на придбання спірної квартири відповідач взяв у борг і визначення частки 1/2 квартири не можливе до виконання боргового зобов`язання, оскільки відповідачем не надано будь-яких належних і допустимих доказів того, що саме ця позика ОСОБА_2 використана в інтересах сім`ї для придбання спірної квартири, а представник відповідачки заперечив згоду позивачки на отримання позики та факт самої позики.

Безпідставними є посилання апелянта на те, що вирішення питання про поділ майна в цьому випадку є порушенням норм ст. 61, 65 СК України, а також, що визнання права на частку 1/2 квартири не можливе до виконання боргового зобов`язання перед кредитором, яке є солідарним у цьому випадку, а така позовна вимога не може бути задоволеною.

Вимоги апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції щодо належності спірного нерухомого майна сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки за встановлених у справі обставин придбання цього майна за час шлюбу та за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, суд виходив з презумпції права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, і існує поки не спростована.

Оскаржуване судове рішення не містять преюдиційних фактів щодо використання позики в інтересах сім`ї чи не в інтересах сім`ї, ці обставини відповідач може доводити належними та допустимими доказами у справі про стягнення позики, або за його позовом зворотної вимоги (регрес) згідно ч. 1 ст. 544 ЦК України до іншого з подружжя у відповідній частині у разі повного виконання зобов`язання.

При цьому, у разі доведення укладення відповідачем як одним із подружжя в інтересах сім`ї договору позики та придбання в інтересах сім`ї квартири за отримані у борг кошти, які за змістом за змістом ст. 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, на таку квартиру поширюється режим сумісної власності подружжя, аправу на спільну сумісну власність на квартиру кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що позичалася на придбання такого майна.

Посилання апелянта на не спростування стороною позивачки факту отримання позики і безпосереднього спрямування грошових коштів від отримання даної позики на придбання двокімнатної квартири, відсутність у матеріалах справи відомостей про походження коштів, за які придбано спірне майно, а також фактів, які спростовують використання позики у ОСОБА_4 за договором позики грошових коштів від 25.04.2016, не заслуговують на увагу, виходячи з такого.

Велика Палата Верховного Суду у п. 81 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Враховуючи, що реєстрація права власності на таке майно за одним з подружжя не спростовує права обох сторін на володіння, користування та розпорядження цим майном, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поділ між сторонами спірної квартири. Виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, суд правильно в порядку поділу спільного майна подружжя визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірної двокімнатної квартири, фактично у результаті розподілу залишивши майно у спільній частковій власності сторін.

Суд встановив, що придбання транспортних засобів відбулося під час шлюбу сторін і на нього поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Відповідач відчужив їх за договорами купівлі-продажу транспортного засобу від 12.01.2021 без згоди позивачки. Суд дійшов вірного висновку, що частки кожного з подружжя є рівними, тому частково задовольнив позов ОСОБА_1 і стягнув на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини спірних транспортних засобів.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну вартість транспортних засобів.

З цих підстав і з урахуванням практики Верховного Суду щодо встановлення дійсної вартості транспортних засобів на момент вирішення спору, не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що оцінка отриманої вигоди при відчуженні транспортного засобу не може ґрунтуватися на середньостатистичних показниках в межах ринкових відносин, оскільки статистичні показники не є точними і не характеризують результат конкретної операції з відчуження транспортних засобів, і ним не отримувалася вигода від продажу автомобілів у розмірі 7 260,00 доларів США та у розмірі 20 250,00 доларів США.

При цьому апелянт у апеляційній скарзі просить ухвалити нове рішення, яким стягнути з нього компенсацію за належну 1/2 частини транспортного засобу BMW 730D СЕДАН-В 2009 року випуску, колір чорний із реєстраційним номером НОМЕР_5 , у розмірі 281 585,00 грн, що є більшою, ніж та, що стягнута судом. Фактично апелянт не вважає, що суд оскаржуваним рішенням порушив його майнові права в цій частині.

Згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд першої інстанції виконав свій обов`язок щодо сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав та розглянув даний спір на підставі наявних у матеріалах справи доказів, врахувавши, що відповідач та його представник не заявляли клопотання щодо витребування доказів, призначення експертизи.

При цьому, у матеріалах справи відсутні будь-які дані (висновки експертів, тощо), у яких зазначалася вартість спірного майна на час розгляду справи, окрім наданої суду стороною позивача інформації щодо середньо визначеної ціни вартості транспортних засобів станом на 09.06.2021.

Оскільки право володіння згаданими транспортними засобами припинене з моменту відчуження, тому визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи, що є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Тому не заслуговують на увагу наведені в апеляційній скарзі доводи про неможливість відповідача ініціювати призначення технічної експертизи транспортних засобів.

У цій справі позивачка вжила всіх можливих заходів для доведення дійсної вартості автомобіля, тоді як відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження ринкової вартості відчужених ним транспортних засобів на час вирішення спору.

З урахуванням наведеного, а також того, що позивачка виконала свій процесуальний обов`язок доказування - надала суду докази, що підтверджують середньостатистичну ринкову вартість подібного за своїми технічними характеристиками автомобіля, а відповідач іншого не надав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову в цій частині.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 31 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2023 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшевський

О.О. Томин