Справа № 2/593/192/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" серпня 2023 р. Бережанський районний суд Тернопільської області в

складі:

головуючої судді Данилів О.М.

при секретарі Паньків М.М.

за участі представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Бережани цивільну справу за позовом Бережанської міської ради в особі виконавчого комітету Бережанської міської ради як органу опіки та піклування в інтересах малолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

28 березня 2023 року Бережанська міська рада в особі виконавчого комітету Бережанської міської ради як органу опіки та піклування звернулася в Бережанський районний суд із позовом до відповідачки ОСОБА_5 , у якому просить позбавити її батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_4 та стягнути із відповідачки на користь батьків-вихователів дитячого будинку сімейного типу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на утримання яких переданий малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку доходу відповідачки, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі даного позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває на первинному обліку дітей, позбавлених батьківського піклування, служби у справах дітей, надання соціальної допомоги сім`ям з дітьми та молоді Бережанської міської ради.

Матір`ю малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є відповідачка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Витяг з Державного реєстру цивільного стану № 6 свідчить про те, що відомості про батька дитини записані відповідно ч. 1 ст. 135 Сімейного Кодексу України зі слів матері.

У зв`язку з набранням законної сили вироком суду від 27 грудня 2017 року, яким відповідачку ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення та відбуттям нею покарання у вигляді позбавлення волі, малолітньому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розпорядженням голови Бережанської районної державної адміністрації від 04 травня 2018 року № 231-од надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Дитина була влаштована в дитячий будинок сімейного типу подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в с. Жовнівка Тернопільського району Тернопільської області.

З першого січня 2021 року дитину передано на первинний облік служби у справах дітей, надання соціальної допомоги сім`ям з дітьми та молоді Бережанської міської ради.

Відповідачка ОСОБА_5 хоч 24 січня 2022 року після відбуття покарання звільнилася з державної установи «Збаразька виправна колонія № 63» та після звільнення з місць позбавлення волі лише три рази відвідала сина у Дитячому будинку сімейного типу. Після цього дитиною не цікавилася. Службою у справах дітей, надання соціальної допомоги сім`ям з дітьми та молоді було проведено обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання матері ОСОБА_5 , однак в будинку не створено умов для виховання та розвитку дитини. Комісією роз`яснено матері необхідність створення належних умов для проживання дитини. При повторних відвідуваннях сім`ї працівниками служби у справах дітей та ювенальної превенції з`ясовано, що покращень житлово-побутових умов сім`ї не відбулось. У розмові з працівниками служби у справах дітей відповідачка ОСОБА_5 сказала, що не бажає виховувати сина та хоче, щоб він залишався в будинку сімейного типу сім`ї ОСОБА_8 , оскільки вона познайомилася з чоловіком, з яким планує жити без дитини.

Питання виконання батьківських обов`язків розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, на яких була присутньою відповідачка ОСОБА_5 , яка підтвердила, що не бажає виховувати малолітнього сина ОСОБА_4 . Комісією з питань захисту прав дитини 07.11.2022 року було прийнято рішення №17/8, яким було вирішено: вважати доцільним позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_5 щодо малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як такої, що не виконує батьківських обов`язків.

Враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини №17/8 від 07.11.2022 року виконавчий комітет Бережанської міської ради, як орган опіки та піклування вирішив вважати доцільним позбавлення відповідачку ОСОБА_5 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як такої, що не виконує батьківських обов`язків. А так як відповідачка свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, робить це без поважних причин, тому сторона позивача вважає, що є всі підстави для позбавлення її батьківських прав.

За вказаними позовними вимогами 3 квітня 2023 року ухвалою Бережанського районного суду Тернопільської області було відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні представники Бережанської міської ради в особі виконавчого комітету Бережанської міської ради як органу опіки та піклування Максимчак О.В. та ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, просили їх задоволити з підстав, викладених в поданому позові.

Відповідачка ОСОБА_5 в жодне судове засідання не з`явилася, не повідомила суд про причину своєї неявки.

Представник відповідачки адвокат Скиба Л.С. проти позову заперечила, просила не позбавляти відповідачку ОСОБА_5 батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а тому вважає, що відповідачці слід надати можливість виправитися.

Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши долучені до заяви докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги Бережанської міської ради в особі виконавчого комітету Бережанської міської ради як органу опіки та піклування слід задоволити, виходячи із наступного.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У статті 7 Сімейного кодексу України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі, шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» ( рішення у справі МакМайкла, п. 87).

Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи «Кутцнер проти Німеччини» (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та «Зоммерфельд проти Німеччини» (Sommerfeld v. Germany), [GC],N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII).

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Вказані правові висновки викладені в Постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 462/4705/19.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_5 є матір`ю

малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуває на первинному обліку дітей, позбавлених батьківського піклування, служби у справах дітей, надання соціальної допомоги сім`ям з дітьми та молоді Бережанської міської ради.

У зв`язку з набранням законної сили вироком суду від 27 грудня 2017 року, яким відповідачку ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення та відбуттям нею покарання у вигляді позбавлення волі, малолітньому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розпорядженням голови Бережанської районної державної адміністрації від 04 травня 2018 року № 231-од надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Дитина була влаштована в дитячий будинок сімейного типу подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в с. Жовнівка Тернопільського району Тернопільської області, де він проживає вже близько п`яти років.

Вказаний факт підтверджується оглянутими у судовому засіданні документами, а саме: свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_1 , виданим 2 липня 2015 року виконавчим комітетом Шибалинської сільської ради Бережанського району Тернопільської області; витягом з Державного реєстру цивільного стану № 6, який свідчить про те, що відомості про батька дитини записані відповідно ч. 1. ст. 135 Сімейного Кодексу України зі слів матері; ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 11 квітня 2018 року, якою апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок Бережанського районного суду від 27 грудня 2017 року без змін; розпорядженням голови Бережанської районної державної адміністрації від 04 травня 2018 року № 231-од, яким малолітньому ОСОБА_9 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування та влаштована в дитячий будинок сімейного типу подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в с. Жовнівка Тернопільського району Тернопільської області.

Судом також встановлено, що з 1 січня 2021 року малолітнього сина відповідачки передано на первинний облік служби у справах дітей, надання соціальної допомоги сім`ям з дітьми та молоді Бережанської міської ради, а відповідачка хоч 24 січня 2022 року звільнилася з державної установи «Збаразька виправна колонія № 63» та після звільнення з місць позбавлення волі лише три рази відвідала сина, який перебуває у Дитячому будинку сімейного типу, але після цього дитиною не цікавилася.

Вказані факти підтверджуються як усними поясненнями представників позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , які пояснили, що відповідачка після звільнення із місць позбавлення волі не спілкувалася із дитиною та не виявляла бажання забрати дитину із будинку сімейного типу, де дитина перебуває на вихованні. Сама відповідачка у розмові з працівниками служби у справах дітей повідомила, що не бажає забирати дитину до себе так як вважає, що дитині там краще. За півтора роки після звільнення із місць позбавлення волі вона лише тричі провідала дитину. Крім цього працівники служби у справах дітей проводили обстеження умов проживання за адресою, за якою офіційно зареєстрована відповідачка, а саме: будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та було встановлено, що у помешканні брудно, умови для проживання дитини не створені. У будинку зареєстровано четверо осіб: відповідачка, її матір, брат та малолітній ОСОБА_11 . І хоч у будинку чотири кімнати, однак умов для проживання у ньому для дитини немає, оскільки опалення є лише в одній кімнаті. Крім цього, в даний час відповідачка у вказаному будинку не проживає, а мешкає у місті Бережанах та не бажає пройти обстеження умов її проживання. Оскільки на зв`язок не виходить та не відповідає не телефонні дзвінки. Будучи присутньою на комісії, відповідачка не заперечувала щодо позбавлення її батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_11 .

Так, допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_6 , пояснила, що вона, будучи соціальним працівником благодійного фонду ''Світ дітей'', створила будинок сімейного типу, у якому має на вихованні десять неповнолітніх дітей, четверо своїх і шість прийомних. Син відповідачки ОСОБА_5 малолітній ОСОБА_12 у неї проживає вже п`ять років. Прийшов до них ОСОБА_11 у трьохрічному віці. Тоді він не гуляв, не спілкувався. Не вмів говорити, не знав самих елементарних речей, не їв м`яса, був замкнутий. У його раціоні було лише декілька продуктів: це молоко, сметана, яйця та хліб. Він не знав елементарних заходів особистої гігієни. Було таке враження, що він не жив серед людей, а його закривали із котиками та песиками та що він був свідком лише статевих зносин та, крім цього в дитинстві нічого не бачив. Матір ОСОБА_11 після відбуття покарання звільнилася з місць позбавлення волі в січні 2022 року, однак за півтора роки провідала сина лише три рази. Вказані побачення були зовсім нетривалими, з яких можна зробити висновок, що матері ця дитина зовсім не потрібна. Матір зовсім не приділяє увагу сину та не цікавиться його життям. Вона принесла йому у подарунок книжечку та іграшку, що не відповідає його віку. Дитині вже вісім років, а матір сприймає його як трирічну дитину. Спочатку ОСОБА_11 хотів бачити матір, однак в даний час, бачачи її ставлення до нього, він вже її не сприймає. Під час зустрічей із сином відповідачка із ним не спілкувалася, а була зайнята своїми розмовами по телефону. Третій раз відповідачка зустрічалася із сином на його День народження. В цей день відповідачка прийшла із двома нетверезими мужчинами і замість того, щоб спілкуватися з дитиною, вона спілкувалася із ними та навіть, не попрощавшись із сином, пішла. Малолітнього ОСОБА_11 відвідує його бабуся - матір відповідачки та його дядько, яких ОСОБА_11 сприймає, оскільки видно, що вони турбуються ним і люблять його.

Допитана у якості свідка ОСОБА_13 пояснила, що малолітній ОСОБА_11 є її внуком, а відповідачка по справі ОСОБА_5 є її дочкою. ОСОБА_14 народила сина, будучи незаміжньою, однак любила свою дитину та належним чином доглядала за ним, але потім її поведінка змінилася. Після того, як ОСОБА_14 було засуджено до позбавлення волі за вчинення злочину її сина передали в будинок сімейного типу, що заходиться в с. Жовнівка, де ОСОБА_11 проживає вже п`ять років. Поки дочка відбувала покарання, вона як бабуся відвідувала ОСОБА_11 і не заперечує, що ОСОБА_11 утримується у добрих умовах та його батьки- вихователі є дуже добрими людьми. Далі у своїх усних поясненнях свідок зазначила, що після звільнення з місць позбавлення волі її дочка декілька разів провідувала сина, однак не виявляла бажання його забрати, щоб виховувати його самостійно. В даний час відповідачка не хоче проживати вже з нею, а зв`язалася з якимось мужчиною, який дуже впливає на неї. Вона разом із ним проживає у ОСОБА_15 та навіть не бажає із нею спілкуватися навіть по телефону.

Із оглянутих в судовому засіданні актів обстеження умов проживання видно, що працівники служби у справах дітей неодноразово здійснювали відвідування будинковолодіння, у якому зареєстрована відповідачка із малолітнім сином, а саме: АДРЕСА_1 , та з`ясували, що відповідачка не бажала повернути собі дитину та навіть не намагалася створити належних умови для проживання дитини, оскільки вона за адресою своєї реєстрації не проживає та адресу свого фактично місця знаходження для проведення обстеження умов проживання службі у справах дітей вказати відмовилася та на їх телефонні дзвінки не відповідала.

Із оглянутих в судовому засіданні документів видно, що відповідачка вже неодноразово притягалася до кримінальної відповідальності та після звільнення з місць позбавлення волі знову вчинила кримінальне правопорушення, за яке щодо неї було внесено відомості до ЄРДР та 26 липня 2023 року Бережанським районним судом постановлено вирок, яким останню притягнуто до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України і призначено їй покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, які слід відбувати реально.

Враховуючи встановлені судом обставини по справі та вищезазначені вимоги Закону, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки, суд вважає, що позовні вимоги Бережанської міської ради, як органу опіки та піклування, слід задоволити та позбавити відповідачку батьківських прав щодо її малолітнього сина, оскільки остання, хоч відбуваючи покарання в місцях позбавлення волі, п`ять років не бачилася із сином та не брала участі у його вихованні, що не залежало від її волі, однак вона протягом вказаного періоду часу не переймалася його життям та не цікавилася ним і, коли звільнившись із місць позбавлення волі, не намагалася зустрітися із сином зразу після звільнення. Відповідачка, звільнившись із місць позбавлення волі, проживала в ОСОБА_15 , однак за півтора року бачилася із сином лише три рази по декілька хвилин і їх зустрічі були позбавлені емоцій, вона не сказала сину, що любить його та скучає за ним, а сказала: ''тобі тут добре, слухай своїх нових тата та маму''. Відповідачка навіть не намагалася повернути собі дитину та на засіданні комісії служби у справах дітей повідомила, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, скільки вона бажає налагодити своє особисте життя, а дитина їй не потрібна.

Крім вказаного, приймаючи рішення про позбавлення відповідачки батьківських прав щодо її малолітнього сина ОСОБА_11 , суд враховує той факт, що хоч позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і він має бути застосований судом, якщо він буде відповідати меті такого заходу - захисту якнайкращих інтересів дитини, тому суд вважає, що матір, яка неодноразово притягувалася до кримінальної відповідальності та, відбувши реальне покарання в місцях позбавлення волі, не зробила належних висновків та не стала на шлях виправлення, а знову вчинила тяжкий умисний злочин за що була притягнута до кримінальної відповідальності у виді 5 років позбавлення волі, яке слід відбувати реально, не може дати дитині належного виховання та не є предметом для наслідування, а крім цього, суд при постановленні рішення бере до уваги той факт, що відповідачка як до засудження, так і після звільнення з місць позбавлення волі, не виконувала своїх батьківських обов`язків. Вона самоусунулася, не цікавилася та зовсім не займалася вихованням свого сина, а тому суд погоджується із висновком органу опіки та піклування про необхідність позбавлення її батьківських прав у зв`язку з умисним злісним ухиленням відповідачки від виконання батьківських обов`язків, свідомого нехтування ними.

Задовольняючи позовні вимоги про позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд також вважає необхідним задоволити позовні вимоги позивача і про стягнення аліментів на утримання дитини, виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до частини четвертої статті 170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину, а ч.2 ст.166 Сімейного кодексу України передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку утримувати дитину. Одночасно із позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.

Відповідно до частини п`ятої статті 183 Сімейного кодексу України той із батьків або інших законних представників дитини, разом із яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї четверті, на двох дітей - однієї третини та трьох і більше - половини заробітку доходу платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Згідно з частинами другою, третьою статті 193 Сімейного кодексу України, якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. За рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Зважаючи на викладене, суд приходить висновку, що з відповідачки ОСОБА_5 потрібно стягувати аліменти на користь батьків - вихователів дитячого будинку сімейного типу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на утриманні яких переданий малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку доходу відповідачки, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого законом для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі даного позову до суду, а саме: із 28 березня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття та зобов`язати осіб, у яких в даний час знаходиться дитина, у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду, відкрити особистий рахунок для проведення стягнення аліментів.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 164-166,180-183, 191, 193, 245 Сімейного кодексу України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355, 430 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити.

Позбавити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягувати із ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , жительки АДРЕСА_2 , на користь батьків - вихователів дитячого будинку сімейного типу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на утриманні яких перебуває малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідачки, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі даного позову до суду, а саме: із 28 березня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття із їх зарахуванням на рахунок, відкритий особами, на утриманні яких перебуває дитина.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі 1073 (одну тисячу сімдесят три) гривні 60 коп.

Рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду через Бережанський районний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення у відповідності до ч.6 ст. 259 ЦПК України буде складено 4 вересня 2023 року.

Головуюча :