Дата документу 26.04.2023 Справа № 322/307/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдинийунікальний№322/307/22 Головуючий у 1-й інстанції:Губанов Р.О.
Провадження №22-ц/807/949/23-3 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника, адвоката Острик Сергія Юрійовича на ухвалу Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 16 березня 2023 року, у справі за заявою ОСОБА_1 в особі представника, адвоката Острик Сергія Юрійовича про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, стягувач: Новомиколаївська селищна рада Запорізького району Запорізької області, орган, що виконує рішення суду: Новомиколаївський відділ Державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 в особі представника, адвоката Острик Сергія Юрійовича звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, стягувач: Новомиколаївська селищна рада Запорізького району Запорізької області, орган, що виконує рішення суду: Новомиколаївський відділ Державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

На обґрунтування заяви, ОСОБА_1 зазначив, що рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 13 вересня 2022 року залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 06 грудня 2022 року, частково задоволений позов першого заступника керівника Запорізької окружної прокуратури М. Соколова в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою, здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах Новомиколаївської селищної ради Запорізького району Запорізької області до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про витребування земельної ділянки. Витребувано у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Новомиколаївської селищної ради Запорізького району Запорізької області земельну ділянку загальною площею 2,000 га з кадастровим номером: :12:002:0084(реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 236), для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Софіївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, за межами населеного пункту. У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

На виконання рішення суду Новомиколаївським районним судом Запорізької області 10 січня 2023 року видано виконавчий лист № 322/307/22 про витребування у ОСОБА_1 на користь Новомиколаївської селищної ради Запорізького району Запорізької області вищезазначену земельну ділянку.

Постановою державного виконавця Новомиколаївського відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південно міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Баля Я.А. від 02 лютого 2023 року відкрито виконавче провадження № 70900819 за виконавчим листом № 322/307/22 від 10 січня 2023 року.

Постановами державного виконавця Новомиколаївського відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Баля Я.А. від 02 лютого 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь зазначеної державної виконавчої служби виконавчий збір у розмірі 13400,00 грн, а також, визначено для боржника ОСОБА_1 розмір мінімальних витрат виконавчого провадження 188,45 грн (ВП 70900819).

Вважає, що визезазначений виконавчий лист не підлягає виконанню, оскільки одночасно його видано помилково, обов`язок є відсутнім у зв`язку із припиненням та і інших причин.

За приписами частин 3, 4 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами. Органи та установи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, не є органами примусового виконання.

Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Таким чином, результатом виконання рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння є саме зміна власника у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 67 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника, крім випадку, коли право власності належного власника на таке майно було зареєстроване в Державному реєстрі прав.

В свою чергу, відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, факт переходу права власності на земельну ділянку з кадастровим номером: :12:002:0084 відбувся внаслідок набрання законної сили рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 13 вересня 2022 року після залишення його в силі постановою Запорізького апеляційного суду від 06.12.2022. Для підтвердження цього факту власник має подати зазначені рішення, які є правовстановлюючими документами відповідно до статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Вважає, що по даній категорії справ, де визнається або підтверджується право власності, виконавчі листи не видаються, оскільки самі по собі судові рішення є правовстановлюючими документами при реєстрації права власності.

Відповідно до частини 7 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №322/307/22 виданий 10 січня 2023 року, в якому зазначено - витребувати у ОСОБА_1 на корисить Новомиколаївської селищної ради Запорізького району Запорізької області земельну ділянку загальною площею 2,000 га з кадастровим номером: :12:002:0084 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 236), для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Софіївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, за межами населеного пункту

Ухвалою Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 16 березня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 в особі представника, адвоката Острик Сергія Юрійовича про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду ОСОБА_1 в особі представника, адвоката Острик Сергія Юрійовича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставинам, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 16 березня 2023 року, ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 , задовольнити, визнати вищевказаний виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню .

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд не врахував, що задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. За такою категорією справ ОСОБА_1 позбавлений можливості в будь-який спосіб виконати судове рішення добровільно, що і підтвверджує неможливість його примусового виконання. Єдиним способом такого виконання є внесення змін щодо власника до Державного реєстру. За приписами частин 3, 4 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами. Органи та установи, зазначені в частинах першій третій цієї статі, не є органами примусового виконання. В Контексті частин 3, 4 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не є державним реєстратором.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Новомиколаївський відділ Державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень(т. 1 а.с.190) до апеляційного суду не з`явився, на адресу апеляційного суду направив заяву про розгляд справи за його відсутності ( т. 2 а.с. 49-50).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності Новомиколаївського відділу Державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд виходив з того, що відсутні підстави, передбачені статтею 432 ЦПК України, для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Рішення суду про витребуванняч нерухомого майна з чужого незаконного володіння підлягає примусовому виконанню у порядку, передбаченому статтею 60 Закону України « Про виконавче провадження», шляхом вилучення майна у боржника і передачі стягувачу предметів, вказаних у рішенні. Зазначення у судовому рішенні ( виконавчому листі) про витребування майна та зобов`язання передати його власнику, не може свідчити що таке рішення підлягає виконанню як рішення немайнового характеру, оскільки його виконання передбачає вчинення виконавцем дій щодо вилучення майна у боржника і передачі його стягувачу, а не обмежується лише діями виконання щодо перевірки виконання рішення боржником. При цьому, суд послався на правову позицію Верховного Суду викладену у постановах від 24 червня 2021 року у справі № 914/2614/13, від 08 червня 2022 року в справаі № 369/13690/20.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 13 вересня 2022 року залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 06 грудня 2022 року, частково задоволений позов першого заступника керівника Запорізької окружної прокуратури М. Соколова в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою, здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах Новомиколаївської селищної ради Запорізького району Запорізької області до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про витребування земельної ділянки. Витребувано у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Новомиколаївської селищної ради Запорізького району Запорізької області земельну ділянку загальною площею 2,000 га з кадастровим номером: :12:002:0084 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 236), для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Софіївської сільської ради

Новомиколаївського району Запорізької області, за межами населеного пункту. У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судового збору (т. 1, а.с.189-196, т.2, а.с.64-72).

10 січня 2023 року перший заступник керівника Запорізької окружної прокуратури М. Соколов звернувся до Новомиколаївського районного суду Запорізької області із заявою про видачу виконавчих листів у цій справі ( т. 2 а.с. 96-97).

На виконання вказаного рішенням, Новомиколаївським районним судом Запорізької області, видано Запорізькій обласній прокуратурі виконавчий лист від 10 січня 2023 року у цій справі, яким вирішено витребувати у ОСОБА_1 на користь Новомиколаївської селищної ради Запорізького району Запорізької області земельну ділянку загальною площею 2,000 га з кадастровим номером: :12:002:0084 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 236), для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Софіївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, за межами населеного пункту(т.1, а.с.91, а.с. 146).

Постановою державного виконавця Новомиколаївського відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Баля Я.А. від 02 лютого 2023 року на підставі зазначеного виконавчого листа, відкрито виконавче провадження № 70900819, боржнику встановлено строк виконаня судового рішення протягом 10 робочих днів (т.1, а.с.112-113).

Постановами державного виконавця Новомиколаївського відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Баля Я.А. від 02 лютого 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь зазначеної державної виконавчої служби виконавчий збір у розмірі 13400,00 грн. А також, визначено для боржника ОСОБА_1 розмір мінімальних витрат виконавчого провадження 188,45 грн (ВП 70900819) (т.1, а.с.115-116, 118-119).

Згідно ч.1,2 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Вказані конституційні положення знайшли своє продовження у ЦПК України, а також у Законі України "Про судоустрій і статус суддів". Так, частинами першою, другою статті 18 ЦПК України та частинами другою, четвертою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" регламентовано, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відтак, забезпечення виконання судових рішень покладається, у тому числі, на суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші процесуальні засоби, сприяють реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

На важливість належного виконання судових рішень неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України.

Так, за позицією Конституційного Суду України, висловленою у рішенні від 15 травня 2019 року N 2-р (II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 07 травня 2002 року N 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 пункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 23 листопада 2018 року N 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого статті 55 Конституції України права кожного на судовий захист.

Забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02 червня 2016 року N 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статті 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Конституційний Суд України, взявши до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні висновки щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.

Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 43 рішення у справі "Шмалько проти України", заява N 60750/00; пункт 84 рішення у справі "Валерій Фуклєв проти України", заява N 6318/03; пункт 64 рішення у справі "Apostol v. Georgia", заява N 30779/04; пункти 46, 51, 54 рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", заява N 40450/04).

У даному випадку заявник фактично просить суд визначити, що дане рішення, щодо витребування власником майна з чужого незаконного володіння, має наслідком лише перереєстрацію права власності на таке майно у державному реєстрі речових прав, та не підлягає примусовому виконанню у будь-який інший спосіб.

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Посилання заявника на правовий висновок Верховного суду з аналогічних правовідносин, визначений у постанові Великої палати Верховного С від 18 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, на дуску суду, є хибними.

Так Великої палати Верховного Суду у постанові від 29.05.2019 року у справі №367/2022/15 прийшла до наступного висновку, визначеному у п.74,75 Постанови.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (див. пункт 5.17 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18). Проте у випадку, коли заявлена вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію права також не є належним способом захисту прав позивача.

Так, однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (див. пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Таким чином Велика Палата Верховного Суду визначила, що рішення про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, але не вказала, що зазначеною дією вичерпується виконання такого рішення.

Навпаки постановою Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі №201/12569/16 було визначено, зокрема, що у разі задоволення позову про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові (пункт 116 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16).

Одночасне зазначення у судовому рішенні (виконавчому листі) про задоволення вимог про витребування із володіння майна та зобов`язання передати його власнику не може свідчити про те, що таке рішення підлягає виконанню як рішення немайнового характеру, оскільки виконання такого рішення передбачає вчинення державним чи приватним виконавцем дій щодо вилучення такого майна у боржника та передачу його стягувачу, а не обмежується лише діями виконавця щодо перевірки виконання рішення боржником.

Як вбачається виконавчий лист N 322/307/22, виданий Новомиколаївським районним судом Запорізької області 10 січня 2023 року передбачає захід примусового виконання рішення - витребування у ОСОБА_1 на користь Новомиколаївської селищної ради земельної ділянки.

Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. пункт 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16).

Поняття "спосіб і порядок" виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановлено статтею 16 ЦК.

Таким чином, правильними є висновки місцевого суду про те, що виконання судового рішення про витребування земельної ділянки повинно виконуватись державним виконавцем в порядку пункту 3 частини першої статті 10 та статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції чинній на час виникнення правовідносин), тобто підлягає примусовому виконанню у порядку, передбаченому статтею 60 Закону N 1404-VIII, шляхом вилучення майна у боржника і передачі стягувачу предметів, зазначених у рішенні.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що у даному випадку відсутні підстави для задоволення заяви про визнання таким що не підлягає виконанню виконавчого листа виданого 10 січня 2023 року Новомиколаївським районним судом Зааорізької області по виконанню рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 13 вересня 2022 року по справі № 22-ц/807/2137/22 про про витребування з володіння ОСОБА_1 на користь Новомиколаївської селищної ради Запорізького району Запорізької області земельної ділянки площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої та території Софіївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, так як посилання заявника на існуючу практику Верховного Суду у подібних справах, стосовно єдиного можливого способу виконання такого рішення шляхом зміни запису щодо державної реєстрації права власності, є хибним, та не заслуговує на увагу.

Посилання апеляційної скарги на те, що земельна ділянка відноситься до нерухомих речей, проте її не можливо вважати предметом та фактично вилучити і передати стягувачу в натурі, як передбачено статтею 60 Закону України "Про виконавче провадження", у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) суперечить правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у постанові від 05 листопада 2014 року по справі N 6-135цс14, з аналізу якої вбачається, що до речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 13 листопада 2019 року у справа N 314/738/15-цпровадження N 61-22576св18.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростовано.

З огляду на викладене доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Колегією суддів враховується, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це правоне вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторюватиїх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Згідно з ч.ч. 1, п. 2 ч. 2, п. 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаютьсяч, у разі відмови в позові на позивача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга апеляційним судом залишена без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника, адвоката Острика Сергія Юрійовича залишити без задоволення.

Ухвалу Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 16 березня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 27 квітня 2023 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.