ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8209/23 Справа № 215/3082/23 Суддя у 1-й інстанції - Квятковський Я.А. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач- Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 , відповідача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»нарішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 липня 2023 року, ухваленого суддею Квятковським Я.А. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 25 липня 2023 року,

ВСТАНОВИВ

У травні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Північний ГЗК» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я під час виконання трудових обов`язків, у якій просив стягнути моральну шкоду у розмірі 340 000 грн. Просив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Вказував, що він пропрацював з 01.08.1997 по 24.04.2012 у відповідача на різних посадах, а всього 20 років 4 місяці. Згідно з актом розслідування причин виникнення профзахворювання, медичним висновком Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини, позивачу встановлено захворювання : радикулопатія шийна і попереково-крижова з вираженим порушенням біомеханіки хребта, стійким больовиммязово-тонічним синдромами,виражений периферичний нейросудинний синдром, часто рецидивуючий перебіг з нейродистрофічними проявами у вигляді двостороннього плечолопаткового періартрозу, ПФС першого ступеня та колінних суглобів, ПФС першого-другого ступеня.

Відповідно довідки МСЕК від 05.01.2023 року йому було встановлено 55 % втрати професійної працездатності безстроково та визнано інвалідом третьої групи.

У зв`язку з захворюванням у нього було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв`язку з загальною слабкістю, втомою, болями. Також зазначає, що не може повернутися до повноцінного образу життя, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, обумовлену важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному стані. Виходячи з тривалості роботи у відповідача та відсотку втрати професійної працездатності, просить стягнути з ПрАТ 340 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 180 000 (сто вісімдесят тисяч) грн.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» судовий збір у розмірі 1800 грн. на користь держави.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з відповідача на його користь, збільшивши цей розмір до заявлених у позові вимог, тобто стягнути 340 000 грн. моральної шкоди без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Позивач вважає, що суд першої інстанції при визначені розміру моральної шкоди не в повній мірі врахував, що з вини відповідача йому було встановлено три професійні захворювання, а також тривалий час роботи на підприємстві відповідача в шкідливих умовах праці, з 1997 по квітень 2012 року, а також те, що його вини у професійних захворюваннях немає, він просто сумлінно виконував свою роботу, а відповідач не забезпечив йому безпечних та нешкідливих умов праці, що і призвело до виникнення професійних захворювань. Також позивач вважає, що суд не в достатній мірі врахував тяжкість наслідків, які настали у здоров`ї позивача, а саме те, що він вперше та безстроково втратив 55% працездатності з встановленням третьої групи інвалідності також безстроково.

Відповідач Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» також подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення, ухваленого при неправильному застосуванні норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, просить його скасувати, ухвали нове судове рішення, яким у повному обсязі відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог заявлених до Товариства.

При цьому, скаржник зазначає, що Відповідач не приховував тяжкість і шкідливість технологічного процесу на підприємстві, однак Позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров`я. Вказує, що за роботу в шкідливих умовах праці, Позивач користувався певними пільгами та компенсаціями і на іншу роботу не мав бажання переходити, жодного разу не заявляв про порушення Відповідачем умов його праці. На думку Відповідача, Позивач навмисно сприяв розвиненню свого професійного захворювання та збільшенню шкоди для свого здоров`я, у зв`язку з чим допустив порушення ст.14 Закону України «Про охорону праці». Вказує, що Відповідач не вчиняв протиправних дій у відношенні Позивача, які б знаходились у причинному зв`язку із професійними захворюваннями, Позивач сам недбало ставився до свого здоров`я. Вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ч.2 ст.1193 ЦК України. Сторона відповідача наголошує на тому, що визначений Позивачем розмір моральної шкоди є значно завищеним, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» та критеріям розумності і справедливості.

Відзиви на апеляційні скарги не подано.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача підлягає частковому задоволенню, тоді як апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 в проміжок часу з 01.08.1997 по 24.04.2012 працював на посадах : помічником машиніста екскаватора виробничої дільниці №12 з прийому, навантаження гірничої маси та механізації колійних робіт Ганнівського кар`єру, виконував роботу з обслуговування та технічного огляду екскаваторів з правом на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №2 (а.с. 15-19). 24.04.2012 року позивач був звільнений з підприємства відповідача за власним бажанням (а.с.15-21).

Згідно виписок-епікризів, акту від 14.12.2011 розслідування хронічного професійного захворювання встановлена наявність у позивача професійне захворювання: радикулопатія шийна і попереково-крижова з вираженим порушенням біомеханіки хребта, стійким больовиммязово-тонічним синдромами,виражений периферичний нейросудинний синдром, часто рецидивуючий перебіг з нейродистрофічними проявами у вигляді двостороннього плечолопаткового періартрозу, ПФС першого ступеня та колінних суглобів, ПФС першого-другого ступеня. (а.с. 6-10, ).

Відповідно до п. п.16, 17, 18, 19 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 14.12.2011 року, причиною хронічного професійного захворювання позивача є робота помічником машиніста екскаватора виробничої дільниці №12 з прийому, навантаження гірничої маси та механізації колійних робіт Ганнівського кар`єру Північного ГЗК, ВАТ та ПАТ «ПівнГЗК», ОСОБА_1 виконував роботи з обслуговування та технічного огляду екскаваторів. Виконувані роботи через недосконалість робочого місця та обмеження робочого простору, перешкоджаючого застосуванню засобів малої механізації характеризувались важкою фізичною працею.

Згідно Акту про узгоджену редакцію п.19 акту розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 14.11.2011, винних осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання, встановити не вдалось, оскільки комбінат було спроектовано за технологією, яка передбачала використання обладнання, машин та механізмів, при роботі яких виникають шкідливі фактори, що безпосередньо впливають на організм працівника (а.с. 6-8).

Згідно довідки МСЕК від 05.01.2023 ОСОБА_1 встановлено 55 % втрати професійної працездатності і третю групу інвалідності. (а.с.9,10)

Згідно з виписками-епікриз позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні з приводу профзахворювань (а.с.11-14).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних ОСОБА_1 виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримані під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві відповідача, тому роботодавецьПРАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» зобов`язаний відшкодувати спричинену позивачу втратою здоров`я моральну шкоду,правові підстави для стягнення якої визначені статтями 153, 237-1 КЗпП України.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, при цьому погоджується з доводами позивача щодо заниженого розміру відшкодування моральної шкоди та не може погодитись з доводами сторони відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову та завищеного розміру відшкодування моральної шкоди, з огляду на таке.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як визначеноо в п.4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі №1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачеві заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманими ним під час роботи на підприємстві відповідача професійними захворюваннями.

Доводи відповідача щодо вини самого позивача у виникненні у нього професійних захворювань, колегія суддів відхиляє, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин з відшкодування моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Доводи відповідача про недоведеність позивачем факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди.

Як зазначено у пункті 53 постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року по справі №821/1841/17, практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, характер моральних страждань і наслідки, що наступили.

Згідно з ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або у інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

З оскаржуваного рішення вбачається, що, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, суд врахував значний період роботи на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, а саме 20 років 4 місяці, характер і тяжкість отриманих позивачем професійних захворювань, що порушує його нормальні життєві зв`язки та викликає фізичні і моральні страждання, ступінь втрати ним професійної працездатності у розмірі 55% - безстроково, тривалість розладу його здоров`я, періодичне лікування та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначив до стягнення розмір компенсації моральної шкоди у сумі 180 000 грн.

Разом з тим, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 щодо необґрунтовано заниженого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги, що внаслідок отриманих трьох професійних захворювань позивач повторно та безстроково з 12.12.2022 року втратив 55% професійної працездатності з встановленням третьої групи інвалідності також безстроково, що свідчить про неможливість покращення стану здоров`я позивача у майбутньому, незважаючи на чисельні курси лікування, враховуючи стаж роботи ОСОБА_1 в шкідливих умовах більше 20 років (20 років та 4 місяці), характер немайнових витрат, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити цей розмір з 180 000 грн. до 280 000 грн.

З огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що достатнім, справедливим, співмірним розміром компенсації позивачеві моральної шкоди буде 280 000 грн.

Враховуючи, те, що суд апеляційної інстанції змінює рішення суду в частині збільшення суми моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, відповідно збільшенню підлягає і сума судового збору, стягнутого з відповідача на користь держави, пропорційно до задоволених позовних вимог, з 1800 грн. до 2800 грн., що становить 1% від розміру задоволених судом апеляційної інстанції позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судовий витрат, до яких відповідно до статті 133 ЦПК України віднесені витрати зі сплати судового збору.

Стаття 141 ЦПК України встановлює, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до положень ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки судом апеляційної інстанції апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 4 200 грн. за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, ч.1 ст.369, ст.374, ст.376, ст.ст.381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 липня 2023 року в частині розміру моральної шкоди та судового збору змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь позивача ОСОБА_1 з 180 000 (ста вісімдесяти тисяч гривень) грн. до 280 000 ( двісті вісімдесяти тисяч гривень) грн., відповідно збільшивши розмір судового збору, стягнутого на користь держави з 1800 грн. до 2 800 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір за подачу позивачем апеляційної скарги в розмірі 4 200 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 26 вересня 2023 року.

Головуючий:

Судді: