КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/5132/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року м. Київ

Справа № 757/57200/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Остапчук Т.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа - Первинна профспілкова організація Вільної профспілки залізничників України працівників філії «Пасажирська компанія» про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

В грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача АТ «Українська залізниця», третя особа - Первинна профспілкова організація Вільної профспілки залізничників України працівників філії «Пасажирська компанія» про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову посилається на те, що з 14.12.1989 була прийнята на роботу дублером провідника пасажирських вагонів до Вагонної дільниці Київ-Пасажирський згідно наказу № 737 від 11.12.1989, а 26.01.1990 згідно з наказом 19/ОК від 26.01.1990 була переведена провідником пасажирських вагонів.

01.12.2016 переукладено контракт провідником пас. вагону з 01.12.2016 до 01.12.2017 наказ № 1796/ОС від 01.12.2016. 01.04.2017 Виробничий підрозділ вагонна дільниця ст. Київ-Пасажирський вилучено зі складу регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі рішення правління від 31.01-01.02.2017, Наказ від 31.03.2017 № 001 «Про підпорядкування підрозділів».

14.11.2017 було переукладено контракт з провідником пас. вагону до 13.11.2020 наказ № 1319/ос від 14.11.2017.

27.12.2018 на підставі Постанови КМУ від 31.10.2018 № 938, рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 04.12.2018, протокол № Ц -64/91 Ком.к, Наказ АТ «Укрзалізниця» «Про деякі питання діяльності АТ «Укрзалізниця» від 27.12.2018 № 792 виробничий підрозділ вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» перейменовано на Виробничий підрозділ вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця».

13.11.2020 позивач була звільнена по закінченню строку трудового договору п.2 ст.36 КЗпП України за наказом заступника начальника Вагонної дільниці ОСОБА_4 № 1473/ОС 13.11.2020. Запис в трудовій книжці здійснений за підписом інженера Гулевича. Виробничий підрозділ вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський, в якому працювала провідником пасажирського вагона, не має статусу юридичної особи і є структурним підрозділом філії «Пасажирська компанія».

При працевлаштуванні на роботу укладався безстроковий трудовий договір. Проте, в подальшому, в процесі трудової діяльності її примусили перейти на контрактну форму трудового договору, який вона укладала з умовою, що строк дії контракту буде вказано до дати, коли мала вийти на пенсію. Проте, після того, як підписала свій перший контракт, сторона роботодавця самостійно змінила строк його дії в бік зменшення. Таким чином було застосовано обман. Проте, її заспокоїли, переконавши, що їй хвилюватися немає чого, оскільки все одно не звільнять до виходу на пенсію.

За період своєї роботи до дисциплінарної відповідальності не притягувалась, порушень трудової дисципліни не допускала, багаторазово заохочувалась за високі показники в роботі. З квітня 2020 року офіційно за наказом керівництва перебувала у простої у зв`язку з розповсюдженням в країні коронавірусної інфекції.

29.09.2020 у відділі кадрів нею написано заяву на ім`я керівника - Начальника ГЖВЧ-1 ОСОБА_2 , наступного змісту: «прошу перезаключити контракт на посаді провідника пасажирського вагону, термін дії якого закінчується 13.11.2020 року». Після чого працівник кадрів сказала, щоб погодила з психологом, начальником резерву провідників та зареєструвала в секретаріаті Вагонної дільниці. Поспілкувавшись з позивачем, психолог погодила заяву. Начальник резерву провідників ОСОБА_4 (заступник начальника вагонної дільниці) залишив у себе заяву і не віддав на реєстрацію, так як він був проти продовження з нею контракту на новий термін.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати незаконними та скасувати наказ заступника начальника виробничого підрозділу Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» ОСОБА_4 про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП України провідника пасажирського вагону ОСОБА_1 № 1473/ОС від 13.11.2020, поновити позивача на роботі провідника пасажирського вагону в виробничий підрозділ Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця», стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 листопада 2020 року до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становив 7069,75 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду про відмову у задоволенні позову та ухвалити нове судове рішення, яким визнати незаконними та скасувати наказ заступника начальника виробничого підрозділу Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» ОСОБА_4 про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП України провідника пасажирського вагону позивача № 1473/ОС від 13.11.2020, поновити позивача на роботі провідника пасажирського вагону в виробничий підрозділ Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця», стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 листопада 2020 року до дня поновлення на роботі, який станом на 31.12.2022 року становить 156 665,66 грн., стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати (витрати на професійну правничу допомогу) у розмірі 15 000 грн. та витрати, понесені на сплату судового збору.

В обґрунтування апеляційної скарги, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає, що рішення про її звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України приймалось заступником начальника вагонної дільниці ОСОБА_4, який не правомочний на видання та підписання наказів про звільнення, оскільки виробничий підрозділ вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» перейменовано на Виробничий підрозділ вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» не наділений статусом юридичної особи та самостійністю. З цих же підстав, інженер вагонної дільниці не мав права вносити запис про звільнення до трудової книжки. Вважає, що безпідставно не переуклавши контракту, її було дискриміновано за ознаками віку та членства в профспілці, чим порушені права гарантовані Конституцією України.

Зазначає, що у зв`язку із неодноразовим продовженням трудових відносин шляхом укладення контрактів, трудовий договір набув ознак безстроковості згідно з вимогами ч. 2

ст. 39-1 КЗпП України.

Вказує, що приймаючи рішення про непереукладення контракту з позивачем, відповідач не врахував та порушив вимоги ст.ст.247, 252 КЗпП України, ст.ст.38, 39, 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Відповідач при прийнятті одноосібного рішення щодо припинення трудового договору (контракту) та звільнення позивача за п.2.ст. 36 КЗпП України не виконав і порушив ч.2 п. 21 Умов типового контракту з провідником пасажирського вагона № 546 від 14.11.2017, п.1 та п. 2 Наказу № 822 «Про затвердження складу комісії по укладенню та аналізу виконання умов контрактів працівниками виробничого підрозділу вагонна дільниця ст. Київ-Пасажирський від 27.09.2017», не включив до складу комісії голову профспілки, членом якої є позивач. На день прийняття рішення про переукладення контракту з ОСОБА_1 не діяла правомочна комісія. Однак, суд першої інстанції проігнорував доводи позивача та пояснення третьої особи, які відповідачем залишились не спростованими.

Між сторонами не було досягнуто згоди про припинення контракту, оскільки для припинення контракту у зв`язку із закінченням строку його дії керівник і працівник повинні дійти спільної згоди на припинення контракту.

У відзиві на апеляційну скаргу представник первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України працівників філії «Пасажирська компанія - Петровський В.В. просив апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі. Вказує, що профспілковий комітет не погоджувався і не погоджується з рішенням відповідача про розірвання контракту з членом профкому ОСОБА_1 .

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та представник третьої особи ППО Вільної профспілки залізничників України Працівників філії «Пасажирська компанія» - Петровський В.В. підтримали доводи апеляційної скарги, з підстав викладених в ній, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача Кислицька Ю.О. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення позивача, представників відповідача та третьої особи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 14.12.1989 ОСОБА_1 була прийнята на роботу дублером провідника пасажирських вагонів до Вагонної дільниці Київ-Пасажирський згідно наказу № 737 від 11.12.1989, а 26.01.1990 згідно наказу 19/ОК від 26.01.1990 була переведена провідником пасажирських вагонів.

01.12.2016 переукладено контракт провідником пас.вагона з 01.12.2016 до 01.12.2017 наказ № 1796/ОС від 01.12.2016.

14.11.2017 було переукладено контракт провідником пас.вагона до 13.11.2020 наказ № 1319/ос від 14.11.2017.

13.11.2020 позивача звільнено по закінченню строку трудового договору за п.2 ст.36 КЗпП України за наказом заступника начальника Вагонної дільниці ОСОБА_4 № 1473/ОС 13.11.2020.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України укладено трудовий договір на визначений строк, встановлений за їх погодженням, який міг бути продовжений на новий термін лише якщо трудові відносини тривали й жодна із сторін не вимагала їх припинення. Однак, роботодавець не виявив бажання на переукладення з позивачкою вказаного трудового договору, а тому в обумовлений раніше сторонами строк видав наказ про її звільнення, виплативши позивачці заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку.

При цьому суд зазначив, що припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку його дії не потребує заяви чи іншого волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору працівник вже виразив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. Одночасно він виразив і волю на припинення такого трудового договору у зв`язку із закінченням строку його дії, на який він був укладений.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає рішення суду законним та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

У п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (п.п 2 і 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Аналіз вищевказаних положень трудового законодавства свідчить про те, що трудовий договір - це угода між працівником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, та дотримуватись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату й забезпечувати умови праці, передбачені законодавством про працю, колективним договором i угодою сторін.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-254 цс 17, підставою для укладення строкового трудового договору на вимогу працівника є його заява про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт). Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

Укладення трудового договору на визначений строк при відсутності умов, зазначених у ч. 2 ст. 23 КЗпП України, є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Тобто такі договори вважатимуться укладеними на невизначений строк від часу їх укладення.

Таким чином, порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений як у заяві працівника про прийняття на роботу, так і в наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 12 вересня 2018 року у справі № 753/16193/16-ц ; від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/27037/17-ц ; від 11 листопада 2020 року у справі № 686/27915/18, підстави припинення трудового договору встановлено ст. 36 КЗпП України. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам ст. 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку із закінченням строку. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, яка переглядається, встановлено, що строк дії трудового договору (Контракту), переукладеного 14 листопада 2017 року між відповідачем та позивачем, закінчився 13 листопада 2020 року і трудові відносини між ними не були продовженні. За пунктом 17 Контракту вказаний контракт припиняється після закінчення строку дії.

Судом першої інстанції встановлено, що у матеріалах справи відсутні докази, що позивач ОСОБА_1 протягом строку дії контракту оскаржувала його умови з підстав порушення трудових прав, просила визнати недійсним трудові договори або окремі їх пункти, або ініціювала внесення змін та доповнень до положень трудових договорів, що свідчить про погодження позивача з умовами цього договору, зокрема щодо строковості їх дії.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, дійшов правильного висновку про те, що строковий трудовий договір було укладено між сторонами на конкретно визначений строк, свою згоду на укладання саме строкового трудового договору позивач надала у письмовому вигляді, подавши відповідну заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором (т.1 а.с.31).

Таким чином, трудовий договір, укладений між позивачем та відповідачем, як роботодавцем, є строковим, строк якого встановлений за погодженням сторін відповідно до положень ч. 2 ст. 23 КЗпП України.

Написавши заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором, позивач таким чином виявила свою волю на укладення строкового трудового договору і на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на якій його було укладено. Отже, її звільнення було проведене з дотриманням вимог трудового законодавства, оскільки строк дії трудового договору закінчився.

Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами не було досягнуто згоди про припинення контракту, оскільки для припинення контракту у зв`язку із закінченням строку його дії керівник і працівник повинні дійти спільної згоди на припинення контракту, є безпідставними, так як припинення трудового договору після закінчення строку його дії не вимагає заяви або іншого волевиявлення працівника, а роботодавець не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення згідно з

п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

У справі, яка переглядається, суд правильно встановив, що роботодавець не виявив бажання у переукладенні трудового договору з позивачем, тому правомірно видав наказ про її звільнення, здійснивши всі необхідні виплати при звільненні.

Умовами трудового контракту визначено, що підставами для розірвання контракту є закінчення строку його дії, проте не передбачено обов`язку роботодавця попереджати працівника про звільнення з роботи у зв`язку з закінченням строку його дії, письмово укладати з працівником угоду про припинення чи продовження контракту, а передбачено лише можливість обох сторін у разі досягнення спільної згоди визначитися із такими діями.

Закінчення строку дії трудового контракту і видання у зв`язку із цим наказу про звільнення не є ініціативою про розірвання трудового договору, а лише доводить відсутність у роботодавця ініціативи на переукладення або продовження трудових відносин.

У спірних правовідносинах роботодавець не висловив свого бажання продовжувати трудові відносини із працівником після закінчення строку дії трудового контракту, а тому звільнення позивача у зв`язку із закінченням строку дії контракту було проведено з додержанням вимог трудового законодавства. Тобто роботодавець, звільнивши позивача у зв`язку із закінченням строку дії контракту, діяв у межах та відповідно до норм трудового законодавства, а також умов укладеного між сторонами строкового трудового договору.

Саме так суд вірно тлумачив пункт 17 трудового контракту, тобто контракт припиняється після закінчення строку дії, а у разі угоди сторін наступають визначені ним обставини. Проте угоди однієї із сторін на застосування цих обставин, а саме від роботодавця, не надійшло, тому діє положення п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Доводи позивача про те, що у зв`язку із неодноразовим продовженням трудових відносин шляхом укладення контрактів, трудовий договір набув ознак безстроковості згідно з вимогами ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України є необґрунтованими, оскільки укладення контракту на певний строк, з урахуванням ч. 3 ст. 21 КЗпП України, регулюється ч. 2 ст. 23 КЗпП України, що виключає при переукладанні контракту чи продовженні строку його дії застосування ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України. Подібні правові висновки викладені в ухвалі Верховного Суду України від 06 серпня 2008 року у справі № 6-15914св07 та постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 607/18964/18 .

Закінчення строку дії контракту і видання у зв`язку із цим наказу про звільнення не є ініціативою про розірвання трудового договору, а лише доводить відсутність ініціативи переукласти або продовжити трудовий контракт, тобто відсутність ініціативи встановити трудові відносини. У такому разі звільнення має бути проведено саме на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України - закінчення строку дії контракту. За наведеного доводи позивача про її звільнення з ініціативи роботодавця є безпідставними.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням вимог законодавства про працю, оскільки не було враховано незгоди виборного органу профспілки на таке звільнення, оскільки на момент прийняття рішення про звільнення позивача не діяла правомочна комісія по укладенню та аналізу виконання умов контрактів працівниками виробничого підрозділу вагонна дільниця ст. Київ-Пасажирський від 27.09.2017 і до її складу не включено голову профспілки.

Так, згода профспілки на припинення трудового договору з працівником потрібна тільки з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 КЗпП України. В цьому випадку, відбулось припинення виконання обов`язків на підставі строкового трудового договору.

Відповідні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 07 травня 2020 року у справі № 711/3329/16-ц.

До того ж в п.18 Контракту зазначено, що при розірванні контракту з підстав, не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться за пунктом 8 ст.36 КЗпП України за передньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації членом якої є працівник.

Доводи апеляційної скарги про те, що наказ від 13.11.2020 № 1473/ОС про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП України позивача був підписаний не уповноваженою особою - заступником начальника вагонної дільниці ОСОБА_4, який не правомочний на видання та підписання наказів про звільнення, не знайшли свого підтвердження ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції, та спростовуються наданою відповідачем копією довіреності від 06 серпня 2020 року.

Відповідно до вказаної довіреності заступник директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» Полторацький М.М. та заступник директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» Дубовик Т.В., які діють від імені та в інтересах АТ «Укрзалізниця» на підставі довіреності, яка видана з правом передоручення та посвідчена 15 липня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ісаєнко О.В. за реєстром № 2722 та на підставі положення про філію «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця», затвердженого протоколом № Ц-46/71 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 23.01.2020 року, далі - «Довіритель», цією довіреністю, зокрема, уповноважив заступника начальника виробничого підрозділу «Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський» філії «Пасажирська компанія» АТ «Укразалізниця» - ОСОБА_4 здійснювати дії, пов`язані з діяльністю виробничого підрозділу «Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський» філії «Пасажирська компанія» АТ «Укразалізниця», а саме - пункт 14: згідно із законодавством про працю, Положенням про Філію, локальними нормативно-правовими актами Товариства здійснювати прийом, переведення, переміщення та звільнення працівників Філії, вживати заходи заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Філії, та виконувати інші функції власника або уповноваженого ним органу з питань законодавства про працю щодо працівників Філії (т. 1 а.с. 54-55).

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, та не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 21 липня 2023 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Рейнарт І.М.