Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/5350/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.10.2023 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у складі: головуючого - судді Левка Т.Ю., секретар судового засідання Роман К.С., розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Продан О.В., звернувся до Виноградівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 2009 року позивач проживає за адресою АДРЕСА_1 (місце реєстрації є тотожним). З 2010 року, після одруження, мешкає там вже разом з власною родиною. Тривала експлуатація згаданого об`єкту нерухомості мала місце за результатом домовленості з відповідачем (матір`ю позивача), яка передала в користування сину квартиру з подальшим оформленням майнових прав на його користь, що обумовлювалось тимчасовою відсутністю оформлення правовстановлюючих документів первісним власником. Фактично на даний час позивач є володільцем вказаної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , протягом останніх чотирнадцяти років проживає в ній, забезпечує її експлуатаційну придатність, сплачує комунальні послуги та використовує таке нерухоме майно у власних інтересах. Крім членів родини позивача, інші особи ніколи не користувались цим об`єктом житлової нерухомості, треті особи не декларували щодо нього власних майнових прав. У минулому році позивач, через явне подальше ухилення матері від будь-яких форм спілкування з приводу оформлення майнових прав на житловий об`єкт, самостійно ініціював перевірку правового статусу квартири як об`єкта речових прав. За інформацією КП «Виноградівське РБТІ» власником квартири за адресою АДРЕСА_1 є відповідач. Набуття права власності мало місце у результаті укладення на користь відповідача договору дарування квартири, який 26.02.2008 року за реєстровим №864 було посвідчено приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Лапчак Г.І. Таким чином, на момент вселення позивача до житла, власником цього нерухомого майна вже була його мати, а відомості щодо належності майнових прав та їх подальшу реалізацію були умисно спотворені відповідачем. Незважаючи на фактичні строки користування, права власності на нерухоме майно позивач не набув, тобто воно знаходиться у власності іншої особи, а отже є чужим нерухомим майном. Враховуючи вищезазначені обставини, у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням чужим майном, у позивача виникло право власності на вказаний у цій позовній заяві об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст.344 ЦК України, зв`язку з чим він просить в судому порядку визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2 , за набувальною давністю.

Позивач та його представник в підготовче судове засідання не з`явилися, однак представник позивача подала до суду письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у їх відсутність.

Відповідач про день, час та місце розгляду справи, будучи належним чином повідомленою своєчасно, у підготовче судове засідання не з`явилася, однак до суду подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечує відносно заявлених її сином ОСОБА_1 позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідачем позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.206 ЦПК України визнання нею позову прийнято судом.

Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.223 ЦПК України необов`язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін та визнання позову відповідачем, суд вважає за можливе у підготовчому судовому засіданні ухвалити рішення про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 04.07.2009 року позивач зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 , що стверджується відповідною відміткою в паспорті громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Виноградівським РВ ГУДМС України в Закарпатські області 02.02.2016.

Тривала експлуатація згаданого об`єкту нерухомості мала місце за результатом домовленості з відповідачем (матір`ю позивача), яка передала в користування сину квартиру з подальшим оформленням майнових прав на його користь, що обумовлювалось тимчасовою відсутністю оформлення правовстановлюючих документів первісним власником.

Фактично на даний час позивач є володільцем вказаної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , протягом останніх чотирнадцяти років проживає в ній, забезпечує її експлуатаційну придатність, сплачує комунальні послуги та використовує таке нерухоме майно у власних інтересах. Крім членів родини позивача, інші особи не користувались цим об`єктом житлової нерухомості, треті особи не декларували щодо нього власних майнових прав.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Зважаючи на повну відсутність документального підтвердження переходу речових прав на нерухоме майно як місце проживання, а відповідно наявність суттєвих обмежень для належного утримання та задоволення потреб як власника, позивач з цього питання неодноразово звертався до своєї матері. Однак у результаті постійно отримував тільки запевнення відповідача про прийнятність такої ситуації.

У минулому році позивач, через явне подальше ухилення матері від будь-яких форм спілкування з приводу оформлення майнових прав на житловий об`єкт, самостійно ініціював перевірку правового статусу квартири як об`єкта речових прав.

За інформацією КП «Виноградівське РБТІ» власником квартири за адресою АДРЕСА_1 є відповідач. Набуття права власності мало місце у результаті укладення на користь відповідача договору дарування квартири, який 26.02.2008 року за реєстровим №864 було посвідчено приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Лапчак Г.І.

Таким чином, на момент вселення позивача до житла, власником цього нерухомого майна вже була його мати, а відомості щодо належності майнових прав та їх подальшу реалізацію були умисно спотворені відповідачем. Надати будь-які пояснення з цього приводу мати позивача відмовляється.

Поточна ситуація щодо володіння та використання цього об`єкту нерухомого майна не змінилася, одноосібним фактичним власником залишається позивач, відповідач жодних застережень або умов щодо такого використання квартири не висловлює, у той же час ігнорує всі звернення сина щодо врегулювання такого стану речей.

Але, незважаючи на фактичні строки користування, права власності на нерухоме майно позивач не набув, тобто воно знаходиться у власності іншої особи, а отже є чужим нерухомим майном.

Відповідно ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи вищезазначені обставини, у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням чужим майном, у позивача виникло право власності на вказаний у цій позовній заяві об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст.344 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно положень ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року №24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» зокрема, зазначено, що для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо, умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням.

Згідно положень п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права, у зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме:

- наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт;

- законність об`єкта володіння;

- добросовісність заволодіння чужим майном;

- відкритість володіння;

- безперервність володіння;

- сплив установлених строків володіння;

- відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Таку правову позицію відображено в постанові Великої Палати ВС від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17.

У даному випадку фактичні обставини справи відповідають вказаним правовим висновками Великої Палати ВС, а саме:

- наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт - позивач є дієздатною особою, обсяг його правоздатності не обмежено, правові перепони щодо володіння ним об`єктом нерухомого майна з складу житлового фонду відсутні;

- законність об`єкта володіння - квартира за адресою АДРЕСА_1 є нерухомим майном, цивільний обіг якого не обмежено, речові права на нього зареєстровані, що виключає можливість віднесення його до складу самовільного будівництва;

- добросовісність заволодіння чужим майном - володіння позивачем спірним житловим об`єктом має місце внаслідок поведінки відповідача, яка вже як фактичний власник організувала проживання там сина;

- відкритість володіння - позивач не приховував факт знаходження нерухомого майна в його володінні, не вчиняв дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння, поводився з майном так само, як поводився б з ним власник;

- безперервність володіння - період перебування житла у тривалому володінні позивача не переривався протягом всього строку набувальної давності, часові рамки (межі) подій підтверджено документально;

- сплив установлених строків володіння - визначений законодавством строк безтитульного володіння для нерухомої речі закінчився;

- відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю - застосування правового інституту набувальної давності у даному випадку не має законодавчих обмежень, фактичне володіння, не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном.

Користування чужою квартирою здійснюється позивачем відкрито, ніяких дій для приховування цього факту він не здійснював. Має місце добросовісне, але безтитульне (яке не спирається на будь-яку правову підставу), заволодіння майном. До цього часу жодних претензій щодо фактичного володіння позивачем нерухомим майном з сторони титульного власника не заявлялося.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 1 ч.2 ст.16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Потреба такого способу захисту права власності як пред`явлення позову про його визнання виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється (п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Відповідно до п.п.13, 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач понад десять років проживає, безперервно та добросовісно володіє квартирою АДРЕСА_2 , тому, відповідно до положень ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України вважається таким, що в порядку набувальної давності набув право власності на вказану квартиру, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 18, 81, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на квартиру АДРЕСА_2 , за набувальною давністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийТ. Ю. Левко