ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6058/23 Справа № 229/2863/22 Суддя у 1-й інстанції - Агеєвої О.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 243/3242/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідачі Головне управління пенсійного фонду України в Донецькій області, Державна казначейська служба України

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Кривому Розі, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та Державної казначейської служби України на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 25 квітня 2023 року, яке ухвалено суддею Агеєвою О.В., у м. Слов`янську Донецької області та повне судове рішення складено 25 квітня 2023 року,

УСТАНОВИВ:

В грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління пенсійного фонду України в Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що він є пенсіонером органів внутрішніх справ України, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області. Пенсія йому призначена та виплачується відповідно до вимог Закону України № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року.

Зазначає, що Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області упродовж 2019- 2022 років систематично та свавільно порушує його права та свободи на пенсійне забезпечення.

Так, 10 березня 2020 року Донецьким окружним адміністративним судом у справі № 200/46/20-а була визнана протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Донецькій області щодо не проведення ОСОБА_1 індексації пенсії з 01 січня 2016 року відповідно до ст. 64 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Зобов`язано ГУ ПФУ в Донецькій області на підставі ст. 64 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» провести індексацію пенсії ОСОБА_1 за період починаючи 1 січня 2016 року та виплатити суму індексації. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2020 року, апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року у справі № 200/46/20-а - залишено без задоволення.

08 жовтня 2021 року Донецьким окружним адміністративним судом у справі № 200/8767/21 було прийнято рішення: визнана протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Донецькій області щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 починаючи з 01 грудня 2019 року відповідно до статей 43 і 63 Закону України від 09 квітня 2022 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», положень постанови Кабінету міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» на підставі оновленої довідки Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України, що враховується для перерахунку пенсії. Зобов`язано Головне Управління Пенсійного фонду України Донецької області у відповідності до статей 43 і 63 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», положень постанови Кабінету міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», здійснити ОСОБА_1 , згідно до оновленої довідки, виданої на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року в справі № 200/15331/21 МВС України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України перерахунок та виплати різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії, без обмеження максимального розміру починаючи з 01 грудня 2019 року з урахуванням раніше проведених виплат.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2021 року у справі № 200/8767/21 - задоволено частково. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2021 року у справі № 200/8767/21 - змінено. В абзаці третьому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2021 року у справі № 200/8767/21 виключено слова «без обмеження максимального розміру». В решті рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2021 року у справі № 200/8767/21 - залишено без змін.

18 січня 2022 року Донецьким окружним адміністративним судом у справі № 200/14208/21 було прийнято рішення: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не здійснення нарахування і виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у відповідності до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати», «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх сплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, та ч. 2 ст. 55 Закону України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, перерахованої за 2016-2017 роки, за період після 29 вересня 2020 року. Вказані рішення суду набрали законної сили і на їх виконання Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області виконало рішення на свій розсуд, здійснило позивачу відповідні перерахунки пенсії, але виплату коштів здійснено не було.

Так, виконанням рішення суду є вчинення відповідачем дій у повній відповідності із резолютивною частиною рішення.

Внаслідок протиправних дій відповідача, неправильного обчислення розміру пенсії і виплатою її в заниженому розмірі завдано моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, порушенні життєвих планів, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя, нервових розладах та перевтомленні, тому він звернувся до суду з даним позовом.

Позивач вважає, що виконуючи рішення Донецького окружного адміністративного суду по справі № 200/46/20-а від 10 березня 2020 року ГУ ПФУ в Донецькій області виконало на свій розсуд, зробивши розрахунок індексації пенсії при цьому змінивши базовий місяць індексації, та використавши виплату заборгованості за пенсійними виплатами за 2016, 2017 рік, які проводило ГУ ПФУ в Донецькій області як підвищення пенсійного забезпечення.

Зазначає, що пенсія перерахована з 01 січня 2016 року, згідно до рішення Дружківського міського суду Донецької області від 16 лютого 2018 року по справі № 229/4743/17 та складає 4 439,99 грн. перерахунку призначеної пенсій після 01 січня 2016 року та до цього часу не проводилося. Як вказувалося в листі Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області суми 1 987.70 грн., та представлений розрахунок компенсаційних виплат не є належним розрахунком індексації пенсії.

Тому, виходячи з рішень Донецького окружного адміністративного та Першого апеляційного адміністративного судів по справі № 200/46/20-а На підставі Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" № 1282-ХІІ від 03 липня 1991 року (в редакції, що діяла станом на 01 січня 2016 року), постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» № 1078 від 17 липня 2003 року (в редакції, чинній у спірний період), на підставі статті 64 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повинно було провести індексацію моїй пенсії з 1 січня 2016 року, пенсія підлягала індексації в період з січня 2016 року (базовий місяць) і до цього часу, крім основного розміру пенсії щомісяця він мав отримувати індексацію. А у зв`язку з внесенням змін 11 жовтня 2017 року в Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" с жовтня 2017 року і до цього часу для нарахування індексації використовується прожитковий мінімум для працездатних осіб та коефіцієнт індексу інфляції станом на жовтень 2017 року, розмірі 1684 х 20,3% = 341.85 грн. де, 1684 - прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на жовтень 2017 року, 20,3 - коефіцієнт індексу інфляції станом на жовтень 2017 року.

Таким чином, використовуючи статистичні данні, та прості розрахункові дії індексації з 1 січня 2016 року і до цього часу всього позивач мав отримати виплат у сумі 15 823,57 грн.

Протягом тривалого часу, з дня набрання Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року у справі № 200/46/20-а законної сили - 29 липня 2020 року ГУ ПФУ в Донецькій області безпідставно ухиляється від виконання рішення суду. ГУ ПФУ в Донецькій області надавався строк для повного виконання судового рішення, однак рішення до даного часу не виконано. (Постанова Першого апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року, Ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 04 листопада 2021 року, 09 лютого 2022 року, 17 серпня 2022 року).

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/8767/21 від 08 жовтня 2021 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області проведено перерахунок його пенсії з 01 грудня 2019 року.

Розмір пенсії після перерахунку складає: основний розмір пенсії 11 553,27 грн. з урахуванням індексації, індексація базового ОСНП (11 553,27 грн. * 0,140) 1 617,46 грн.. встановленому з 01 березня 2022 року. Всього призначено 13 170,73 грн.

Різниця між фактично виплаченою та належної до сплати складає 7 113,28 грн. (11 553,27 грн. 4 439,99 грн.).

Однак, різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії з грудня 2019 року по серпень 2022 року, яка складає 234 738, 24 грн. (7 113,28 грн.*33 міс.) ГУ ПФУ в Донецькій області не виплачена.

В наданому ГУ ПФУ в Донецькій області розрахунку різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії з грудня 2019 року по серпень 2022 року вказано 212 855,36 грн., що не відповідає дійсності.

Шляхом простих арифметичних дій, не потребуючих додаткових спеціальних знань, та інтелектуального навантаження можна дійти висновку, що різниця між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії з грудня 2019 року по серпень 2022 року повинна складати 234 738,24 = (7 113,28 грн.*33 міс.).

На неодноразові звернення позивача на веб портал ПФУ: Вх. № ВЕБ-28000-Ф-С-22- 074531 від 25 серпня 2022 року, Вх. № ВЕБ-05001-Ф-С-22-074970 від 27 серпня 2022 року, Вх. № ВЕБ-28000-Ф-С-22-085062 від 26 вересня 2022 року, Вх. № ВЕБ-28000-Ф-С-22-087971 від року, Вх. № ВЕБ-05001-Ф-С-22-099299 від 15 листопада 2022 року, що до належного виконання рішення суду не дало бажаного результату.

Протягом тривалого часу, з дня набрання рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2021 року у справі № 200/8767/21 законної сили ГУ ПФУ в Донецькій області безпідставно ухиляється від належного виконання рішення суду.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/14208/21 від 18 січня 2022 року, ГУ ПФУ в Донецькій області, на неодноразові мої звернення, що до виконання рішення суду: Вх. № ВЕБ-05001-Ф-С-22-047876 від 07 березня 2022 року, ВЕБ-05001-Ф-С-22-066622 від 02 серпня 2022 року, ВЕБ - 28000-Ф-С-22- 078717 від 06 вересня 2022 року, Вх. № ВЕБ-28000-Ф-С-22-087959 від 05 жовтня 2022 року, реєстраційний № «117/11 від 16 листопада 2022 року надано відповіді, та розрахунок компенсації.

В вказаних відповідях зазначається, що ОСОБА_1 нарахована компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії у сумі 1 025,14 грн., яка згодом буде виплачена буде в межах бюджетних асигнувань, виділених на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням судів за рахунок коштів Державного бюджету України. В наданому розрахунку компенсації чомусь вказано період з 01 серпня 2022 року по 31 серпня 2022, що не було предметом розгляду по справі.

При цьому позивач вказує, що компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, перерахованої за 2016-2017 роки, за період після 29 вересня 2020 року повинна складати 4 557,16 грн.

Із чого слідує що ГУ ПФУ в Донецькій області виконує рішення в адміністративній справі № 200/14208/21 на свій розсуд. Так, виконанням рішення суду є вчинення відповідачем дій у повній відповідності із резолютивною частиною рішення.

Протягом тривалого часу, з дня набрання Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 січня 2022 року у справі № 200/14208/21 законної сили ГУ ПФУ в Донецькій області безпідставно ухиляється від виконання рішення суду, рішення до даного часу не виконано.

Позивач вважає, що ігноруючи вказані судові рішення, якими ГУ ПФУ в Донецькій області зобов`язано вчинити певні дії, свавільно порушує його право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Внаслідок протиправних дій ГУ ПФУ в Донецькій області, неправильного обчислення розміру пенсії і виплатою її в заниженому розмірі йому завдано моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, порушенні життєвих планів, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя, нервових розладах та перевтомленні, у психологічному дискомфорті та значному порушенні душевної рівноваги, яке виразилося у почуттях постійного відчаю, турботливості, тривозі, роздратованості, в почуттях страху перед майбутнім, пригноблювання та порушення сну. У зв`язку з чим став замкнутим, не перешкоджає повноцінному спілкуванню з близькими, родичами, друзями та знайомими. Йому потрібні додаткові зусилля для організації свого життя. Все це постійно негативно впливає на його душевний стан та є причиною його моральних страждань.

На підставі наведеного вище позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь 30 000 гривень в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 25 квітня 2023 року позов задоволено частково.

В апеляційній скарзі відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі посилаючись на те, що відповідно до висновків, викладних в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц та у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/2344/17, даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Також апелянт посилається на те, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області як органом державної влади, виконувались всі рішення Донецького окружного адміністративного суду в межах повноважень та у способи, що передбачені Конституцією та Законами України.

Крім того апелянт посилається на те, що позивачем по справі не надано належних доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння їй сильних душевних страждань, завдання шкоди її здоров`ю, чи завдання їй інших втрат немайнового характеру з яких можливо обрахувати розмір компенсації та характер і обсяг моральних страждань, матеріальні витрати, понесені Позивачем. Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що Казначейство діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдавало, тому, відповідно до вимог законодавства не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Жодними нормативно-правовими актами не передбачено, що Казначейство повинно нести відповідальність за неправомірні дії посадових та службових осіб органів державної влади.

Крім того, апелянт в апеляційній скарзі посилається на те, що позивач не надав доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні, отже відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача.

У відзиві на апеляційні скарги відповідачів позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, апеляційні скарги залишити без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг та відзиву позивача на апеляційні скарги відповідачів, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до положень статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачеві посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумарність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17, провадження № 12-208гс18 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110цс18, вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц, провадження № 14-261цс19 вказано, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованими та справедливими висновки судів попередніх інстанцій про часткове задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що відповідачем протиправно не сплачувалась пенсія, на яку позивач має право на підставі судового рішення.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 21 квітня 2021 року, справа № 227/2918/19, порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного урядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Враховуючи наявність рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 беерзня 2020 року № 200/46/20-а, яке набрало законної сили, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 сінчя 2022 року № 200/14208/21, яке набрало законної сили 01 серпня 2022 року та рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/8767/21 від 08 жовтня 2021 року, яке набуло законної сили 26 липня 2022 року, якими визнано протиправність дій відповідача Управління Пенсійного фонду України Донецької області в частині не нарахування та невиплати позивачеві належних сум пенсії, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки незаконність таких дій відповідача доведена, вина в даному випадку презюмується і тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги відповідача Управління Пенсійного Фонду Донецької області про те, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області як органом державної влади, виконувались всі рішення Донецького окружного адміністративного суду в межах повноважень та у способи, що передбачені Конституцією та Законами України. оскільки протиправність дій відповідача Управління Пенсійного Фонду Донецької області підтверджена відповідними рішеннями, а питання належного виконання вказаних рішень не знімає відповідальності з Управління Пенсійного Фонду Донецької області за протиправні дії, які передували ухваленню вказаних рішень.

Крім того, судом першої інстанції установлено, та відповідачем - Управлінням Пенсійного Фонду Донецької області не спростованого того, що Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 сінчя 2022 року № 200/14208/21, яке набрало законної сили 01 серпня 2022 року та рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/8767/21 від 08 жовтня 2021 року, яке набуло законної сили 26 липня 2022 року, на даний час не виконані.

Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 640/5248/19 акцентував свою увагу на тому, що Уряд не наділений повноваженнями з визначення порядку Виконання судових рішень, окрема, в яких боржниками є органи ПФУ. Натомість, положеннями статті 129-1 Основного Закону чітко закріплено, що порядок виконання судових рішень визначається законом.

Верховний Суд також наголосив, що Кабінет Міністрів України не наділений повноваженнями встановлювати додаткове право Пенсійного фонду України та його органів проводити ревізію рішень судів та приймати рішення щодо наявності або відсутності підстав для їх виконання.

Посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування як на поважну причину невиконання рішення суду, не повинні приймаються до уваги, оскільки держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї чи або проти установ чи підприємств.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 750/9782/16-а.

Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Такий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові № 820/6514/17.

Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат.

Така правова позиція підтримана Конституційним Судом у рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 09 липня 2007 року №6-рп/2007, в яких сказано про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Звертаючись з позовом до суду в частині вимог до Управління Пенсійного Фонду Донецької області, позивач визначив розмір відшкодування моральної шкоди сумі 30 000 грн. та вважає, що така шкода була йому заподіяна саме не нарахуванням та невиплатою пенсії, внаслідок чого вні не мав можливості в повні мірі реалізувати свої звички та бажання, вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, лікування та не мала іншого ефективного способу захистити порушене право.

В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Невиплата пенсії позивачу за умови, що вона є єдиним джерелом доходу позивача, яка є особою інвалідом, є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що позивачу завдано втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, порушення звичайного способу життя, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю та потребувало додаткових зусиль для організації свого життя позивачем, яка змушена була звертатися за правовою допомогою та відстоювати свої порушені права в суді.

Само по собі відновлення становища позивача, яке існувало до порушень його прав, шляхом ухвалення судами рішень на його користь, не може йому компенсувати його немайнових втрат, оскільки позивач був змушений звертатися до суду, з січня 2016 року позивач отримував належні йому пенсійні виплати не в повному розмірі, які були його єдиним засобом існування, а отже позивач, дійсно, був змушений докладати зусиль для організації свого життя, лікування за умови відсутності коштів та відчуває безпорадність і пригніченість від таких дій саме від державного органу, який має належно виконувати покладені на нього обов`язки.

Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалості часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану речей, тривалості часу усунення інших негативних наслідків та моральних страждань, колегія суддів вважає доведеним факт завдання позивачеві відповідачем в особі Управління Пенсійного Фонду України Донецької області, моральної шкоди з урахуванням позбавлення позивача пенсії та інших вищезазначених обставин, зокрема тривалості неправомірних дій відповідача, необхідності постійного пошуку коштів для задоволення своїх життєвих потреб, невиконання судового рішення і на теперішній час, що призводило до погіршення стану здоров`я, відчуття страху за своє майбутнє, приниження гідності, постійного стресу.

Колегія суддів також враховує, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку органів державної влади завжди викликають негативні емоції.

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , суд першої інстанції враховув обставини справи, ступінь вини відповідача - Управління Пенсійного Фонду Донецької області, роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, норми статті 23 ЦК України, дійшов правильного висновку про те, що сума 20 000 грн. буде достатньою і розумною компенсацією такої шкоди. Крім того, такий розмір відповідає характеру правопорушення, яке вчинене органом державної влади.

На підставі наведеного вище колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційних скарг відповідачів про необґрунтованість та недоведеність позивачем заподіяння йому моральних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідача та вини відповідачів в її заподіянні.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що діями відповідача - Управління Пенсійного Фонду України Донецької області, які полягали у неправильному обчисленні розміру пенсії і виплатою її в заниженому розмірі, позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, порушенні життєвих планів, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя, нервових розладах та перевтомленні, у психологічному дискомфорті та значному порушенні душевної рівноваги, яке виразилося у почуттях постійного відчаю, турботливості, тривозі, роздратованості, в почуттях страху перед майбутнім, пригноблювання та порушення сну. У зв`язку неправомірними діями Управління Пенсійного Фонду України Донецької області позивач постійно має контролювати такі дії, звертатися до суду за захистовм своїх прав, що перешкоджає повноцінному спілкуванню з близькими, родичами, друзями та знайомими. Позивачу потрібні додаткові зусилля для організації свого життя, що постійно негативно впливає на його душевний стан та є причиною його моральних страждань.

Щодо доводів апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що Казначейство діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдавало, тому, відповідно до вимог законодавства не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Жодними нормативно-правовими актами не передбачено, що Казначейство повинно нести відповідальність за неправомірні дії посадових та службових осіб органів державної влади, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з пунктом 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280 пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до частини другої статті 72 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України. Статтею 73 цього Закону визначений вичерпний перелік цілей, на які використовуються кошти Пенсійного фонду України, і встановлено заборону використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом. Відшкодування моральної шкоди цим Законом не передбачено.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що не має законодавчих та інших правових підстав щодо виплати з коштів Пенсійного фонду України будь-яких відшкодувань моральної шкоди,так як бюджетом Пенсійного фонду України, який кожного року затверджується Кабінетом Міністрів України, не передбачено витрат на зазначені цілі.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215, Державна казначейська служба України (Казначейство) реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Частиною другою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами,що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Отже, шкода, завдана органами Пенсійного фонду України, компенсується за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

При цьому доводи апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про те, що відповідно до висновків, викладних в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц та у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/2344/17, даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки предметом спору в зазначених справах була неправомірність дій посадових осіб, а не стягнення моральної шкоди за наслідками вже вставноелння факту неправомірності дій відповідача, в даному випадку Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що спори щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсій та інших соціальних виплат, є публічно-правовими, виникли з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинні розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Тобто за вказаними позовними вимогами між сторонами виникає публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій а отже, такий спір повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Подібний правовий висновок щодо юрисдикції спору викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 750/1668/17 (провадження № 14-599цс18), від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19), у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 295/15069/21-ц (провадження № 61-6402 св 22).

Сліж зауважити, що вказане стосується і похідних вимог щодо сум, передбачених статтею 625 ЦК України, та моральної шкоди. До подібних висновків щодо взаємопов`язаності основної вимоги, яка підлягає розгляду за правилами КАС України, так і вимог, передбачених статтею 625 ЦК України, й відшкодування шкоди зазначено

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 травня 2022 року у справі № 761/28949/17, провадження № 14-48 цс 21.

Однак в даному випадку відсутня взаємопов`язаність та похідність основної вимоги, як то обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсій та інших соціальних виплат, з вимогою позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки в даному випадку протиправність дій відповідача Управління Пенсійного фонду України Донецької області в частині не нарахування та невиплати позивачеві належних сум пенсії встановлена рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 беерзня 2020 року № 200/46/20-а, яке набрало законної сили, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 сінчя 2022 року № 200/14208/21, яке набрало законної сили 01 серпня 2022 року та рішенням Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/8767/21 від 08 жовтня 2021 року, яке набуло законної сили 26 липня 2022 року, а з позовом про відшкодування моральної шкоди позивач звернувся за наслідком встановлення протиправності дій Управління Пенсійного фонду України Донецької області та у зв`язку з неналежним виконання вказаних судових рішень.

Колегія суддів зауважує, що наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Оскільки ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 червня 2023 року Державній казначейській службі України відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 25 квітня 2023 року, у зв`язку із залишенням апеляційної скарги Державної казначейської служби України залишити без задоволення та залишенням без змін Срішення лов`янського міськрайонного суду Донецької області від 25 квітня 2023 року, з Державної казначейської служби України на користь держави підлягає стягненню судовий збір, сплату якого відстрочено до ухвалення судового рішення по справі, в розмірі 1 488 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 25 квітня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з Державної казначейської служби України на користь держави судовий збір в розмірі 1 488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн. 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 20 вересня 2023 року.

Головуючий:

Судді: