Дата документу 21.07.2023 Справа № 937/9287/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2023 року м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 937/9287/19

Провадження №22-ц/807/182/23

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Паламарчук Наталії Володимирівни на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 грудня 2021 року, в складі судді Іваненко О.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу у розмірі 81347,50 грн., що еквівалентно 3250 доларів США, та судових витрат.

В обґрунтування позову зазначив, що 26 вересня 2014 року відповідач ОСОБА_1 отримав в борг від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 5000 доларів США, які зобов`язався повернути у строк, що не перевищує одного року, про що власноручно ОСОБА_1 була складена боргова розписка. У грудні 2018 року в рахунок часткового погашення своїх зобов`язань за вказаною розпискою, відповідачем було повернуто позивачу грошові кошти в сумі 1750 доларів США. Оскільки у встановлений сторонами строк, ОСОБА_1 повністю не виконав своє зобов`язання з повернення грошових коштів за розпискою від 26 вересня 2014 року та з метою позасудового врегулювання спору 04 жовтня 2019 року позивач звернувся до відповідача з досудовою вимогою про повернення боргу в повному обсязі, однак останній проігнорував вказані вимоги. У зв`язку з тим, що у встановлений сторонами строк ОСОБА_1 не виконав свої боргові зобов`язання з повернення грошових коштів за розпискою від 26 вересня 2014 року, тому ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти за борговою розпискою від 26 вересня 2014 року у розмірі 81347,50 гривень, що еквівалентно 3250 доларів США станом на 21 жовтня 2019 року, а також понесенні судові витрати по справі.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 грудня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 81347,50 грн., що еквівалентно 3250 доларів США станом на 21 жовтня 2019 року, за борговою розпискою від 26 вересня 2014 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 814,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Паламарчук Н.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника адвоката Паламарчук Н.В. зазначає, що обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими є недоведеними, а саме наявність боргу, його розмір, переривання перебігу позовної давності.

Переписка у месенджері Телеграм та покази свідка ОСОБА_3 не підтверджують часткове погашення відповідачем боргу у розмірі 1750 доларів США та відповідно і залишок боргу відповідача перед позивачем у розмірі 3250 доларів США, а також переривання перебігу позовної давності.

Матеріали справи не містять жодних доказів, що відповідний акант у месендждері Телеграм був створений саме відповідачем і саме останній писав відповідні повідомлення невідомій особі. Переписка у месенджері Телеграм не повинна була розглядатися судом першої інстанції, оскільки не відповідає порядку подачі електронних доказів, а саме подана в паперовому вигляді, не зазначено в кого перебуває оригінал переписки та не надано його до суду.

Свідок ОСОБА_3 , яка надавала покази у судовому засіданні зазначала, що їй невідомо про борг відповідача перед позивачем, не має довіреності, яким позивач уповноважив її отримувати кошти від відповідача, зустрічалась з останнім на прохання рідного брата позивача, а з позивачем не спілкувалась. Крім того, свідок не підтвердила, що отримувала у відповідача кошти у розмірі 1750 доларів США, а саме не змогла сказати точну суму.

Судом першої інстанції було застосовано ч. 1 ст. 264 ЦК України, яка не підлягала застосуванню, та не застосовано ч. 4 ст. 267 ЦК України, яка підлягала застосуванню, що призвело до хибного висновку про переривання перебігу позовної давності та задоволення позову. Так, останнім днем для повернення коштів є 26 вересня 2015 року і відповідно з 27 вересня 2015 року починається відлік загальної позовної давності, яка закінчується 27 вересня 2018 року. Однак переривання позовної давності можливо виключно в межах позовної давності. Тому для переривання позовної давності відповідач повинен був здійснити дії, що свідчать про визнання ним боргу, до 27 вересня 2018 року, докази чого в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду лише 08 листопада 2019 року, тобто зі спливом строку позовної давності, а відповідач заявив про застосування позовної давності, суд повинен був відмовити у задоволенні позову.

Позивач не скористався правом надання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових правовідносин.

Згідно з частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи зазначене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

За приписами ч 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог належними доказами про те, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення в ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про невиконання боргового зобов`язання. Оскільки відповідачем повернуто позивачу частину боргу у грудні 2018 року, то мало місце переривання строків позовної давності, тому вимога про застосування строків позовної давності є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не може погодитись з вказаними висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).

У статті 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частини перша, друга статті 205 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, разом з тим після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16, від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17, від 16 лютого 2022 року у справі № 712/2941/19.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження укладення якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак, у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг; за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, який підтриманий у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 752/19567/14-ц.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до власноручно написаної розписки від 26 вересня 2014 року ОСОБА_1 підтвердив факт отримання 26 вересня 2014 року коштів в сумі 5000 доларів США від ОСОБА_2 та зобов`язався їх повернути у строк не більше одного року (а.с. 48).

Факт написання розписки та отримання коштів відповідачем не заперечується.

Однак, під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 зазначив, що зобов`язання за розпискою від 26.09.2014 року виконав у повному обсязі, повернув ОСОБА_2 визначену розпискою суму боргу та у строки, встановлені у розписці ( а.с.76).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року в справі № 154/3443/18.

Відповідач на момент розгляду справи у суді першої інстанції не зазначав про наявність саме у нього оригіналу розписки, тобто не надав належних, допустимих доказів щодо повернення ним всієї суми боргу позивачу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази такі як переписка ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в месенджері Телеграм, а також пояснення свідка ОСОБА_3 , свідчать про факт переривання строку позовної давності шляхом часткового погашення відповідачем у грудні 2018 року своїх боргових зобов`язань за розпискою від 26 вересня 2014 року.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 100 ЦПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 76 ЦПК України).

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу.

Такий правовий висновок наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23) не встановила підстав для того, щоб його змінювати.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що листування в месенджері Телеграм як доказ часткового погашення боргу відповідачем та як наслідок переривання позовної давності не може бути взяте до уваги, оскільки оригіналу електронного доказу не додано позивачем до матеріалів справи, а відповідач не визнав даного факту листування.

Окрім того, суд першої інстанції виходив з того, що факт повернення відповідачем частини коштів за розпискою підтвердив у судовому засіданні свідок.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18 (провадження № 61-11630св19), від 12 січня 2022 року у справі №206/6401/18 (провадження №61-9197св21).

З огляду на зазначене, показання свідка ОСОБА_3 не є належним та допустимим доказом у розумінні ст.. ст.. 77,78 ЦПК України, який би підтверджував факт повернення частини боргу відповідачем і, як наслідок, переривання позовної давності.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що під час розгляду справи позивач не надав належних, допустимих, достатніх доказів факту переривання позовної давності за розпискою від 26 вересня 2014 року.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що зібраними у справі доказами підтверджено наявність боргових зобов`язань у ОСОБА_1 за розпискою від 26 вересня 2014 року.

Апеляційна скарга містить доводи про безпідставне незастосування судом наслідків спливу строку позовної давності, про застосування якої в суді першої інстанції відповідачем зроблено заяву.

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і суб`єктами, уповноваженими законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

За такої умови, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Зі змісту розписки вбачається, що боргові зобов`язання відповідача є строковими і цей строк обмежується одним роком (тобто 26 вересня 2015 року), з позовом до суду ОСОБА_2 звернувся 08 листопада 2019 року, тобто через 4 роки 1 місяць після закінчення строку повернення боргу, та через 1 рік 1 місяць після закінчення позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 754/16388/19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 сформульовано висновок про те, що: «Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження всіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. Водночас, поважними причинами пропущення позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим».

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Дослідивши зібрані у справі докази у сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо наявності правових підстав для застосування частини першої статті 264 ЦК України та задоволення позову у зв`язку з перериванням строків позовної давності, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин.

Колегія суддів не може погодитись з мотивами оскаржуваного судового рішення про те, що строк позовної давності, перебіг якої розпочався 27 вересня 2015 року, був перерваний в грудні 2018 року діями боржника, які свідчили про наявність боргу, і відповідно після переривання його перебіг розпочався заново, а позивач, звернувшись 08 листопада 2019 року з позовом до суду у цій справі, не пропустив трьохрічного строку позовної давності, адже належних та допустимих доказів переривання строку позовної давності, у зв`язку із вчиненням відповідачем дій, що свідчить про повернення частини боргу та визнання ним свого боргу, позивачем не надано. Вказані обставини не можуть підтверджуватися листуванням у месенджері Телеграм та показами свідка, як помилково вважав суд першої інстанції.

З мотивів, викладених у мотивувальній частині цієї постанови, апеляційний суд приходить до висновку, що при встановлені фактичних обставин справи, судом першої інстанції неправильно застосовані норми процесуального та матеріального права, висновки суду не відповідають обставинами справи, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що апеляційну скаргу задоволено, тому з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 1221,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Паламарчук Наталії Володимирівни задовольнити.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 грудня 2021 року у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1221 (одну тисячу двісті двадцять одну) гривню 00 коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Текст постанови складений 21 липня 2023 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова