БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1377/23
Провадження № 2/497/519/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кодінцевої С.В.,

за участю секретаря судового засідання - Деревенського І.Ю.,

представника позивача - Гіщинського І.Ю. ,

представника відповідача - Панченко Ю.Ю. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщенням суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» (далі - ПрАТ «СК «Еталон») про відшкодування шкоди, заподіяною смертю фізичної особи,

ВСТАНОВИВ:

26 червня 2023 року через підсистему Електронний суд позивач звернулася до суду через свого представника Гіщинського І.Ю. з вищезазначеним позовом та просить суд постановити рішення, яким стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 - 180 000.00 (сто вісімдесят тисяч) гривень страхового відшкодування витрат у зв`язку із втратою годувальника, що належить матері загиблої.

Свої вимоги мотивує тим, що 28.12.2020 року, близько о 21:35 годині в Одеській області Болградського району с.Табаки відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій водій автомобіля марки "ВАЗ 2108" номерний знак НОМЕР_1 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Внаслідок даної ДТП пішохід ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від отриманих тілесних ушкоджень померла.

Позивач є мамою загиблої ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_2 , а тому у зв`язку з її смертю позивачу спричинена значна та непоправна шкода.

Однак 31.12.2021 року за результатами проведеного досудового розслідування по факту вищезазначеної ДТП, за наслідками якої вбачалися ознаки злочину за який передбачена відповідальність ст.286 КК України, було винесено Постанову про закриття кримінального провадження з підстав, що передбачені п.2 ч.1 ст. 284 КПК України.

Представником за довіреністю 17.03.2021 року було надано ПрАТ «СК «Еталон» повідомлення про ДТП та заяви на виплату страхового відшкодування з усіма необхідними документами серед заявлених позивачем до відшкодування вимог, містились сума 180 000,00 гривень - в рахунок відшкодування пов`язаного із втратою годувальника.

Листом N:20749-03-01 від 25.03.2021 року ПрАТ «СК «Еталон» повідомило, що якщо ДТП розглядається в кримінальній справі то перебіг строку в 90 днів припиняється до дати коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Також ПрАТ «СК «Еталон» повідомило, що для отримання виплати страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника необхідно надати документи, що підтверджують право на отримання такого відшкодування, а саме - довідку з Пенсійного фонду України про призначення пенсії по втраті годувальника або у разі її відсутності, довідку про доходи потерпілого за останні дванадцять місяців, що передували даті смерті, та довідку про доходи осіб, які претендують на утримання. Разом з цим ПрАТ «СК «Еталон» частково виплатила стразове відшкодування.

Оскільки, не прийняття відповідачем ПрАТ «СК «Еталон» рішення відносно виплати страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, що належить матері загиблої суперечить вимогам чинного законодавства, позивач звертається до суду з зазначеними вимогами.

Ухвалою від 22.06.2023 року відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого розгляду на 09:00 годину 18.07.2023 року (а.с.19), про що повідомлено сторін по справі (а.с.20).

04.07.2023 року представником позивача до суду надіслано додатки до позовної заяви для долучення до матеріалів справи (а.с.21-64).

04.07.2023 року судом отримано поштовим листом відзив на позовну заяву за підписом представника відповідача ПАТ «СК «Еталон» Панченко Ю.Ю. (а.с.65-78), згідно якого представник наполягав на відмові в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування відзиву зазначає, що з боку ПрАТ «СК «Еталон» жодних прав позивача порушено не було. По-перше, звертає увагу суду, що дані правовідносини регулюються ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». За наявності правової колізії щодо порядку відшкодування шкоди страховиком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, застосовуються саме норми спеціального Закону.

Згідно з пунктом 35.2 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до заяви додаються: паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння ДТП, -у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; документи, то підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання ДТП) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника: відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

Наголошує, що позивачем не надано жодних доказів, на підтвердження офіційного працевлаштування ОСОБА_5 та довідку про доходи останньої за попередній (до настання ДТП календарний рік.

Окрім нього, позивачем не надано довідку про призначення утриманню пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Пенсійний вік позивача та проживання їх однією сім`єю з ОСОБА_5 не підтверджує обставин, що вони перебували на утриманні останньої. Позивачкою не надано належних та допустимих доказів про те. що вона перебувала на утриманні своєї доньки та має дохід менший від встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, а також, що допомога померлої була основним та постійним джерелом її існування.

Сам факт проживання за однією адресою із загиблою не може свідчити про перебування на її утриманні. Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У Держбюджеті України на 2020 рік передбачений такий розмір прожиткового мінімуму для осіб втратившим працездатність: станом на вересень 2020 рік - 1 769 гривень.

Відповідно до заяви на виплату страхового відшкодування, яка додана до позовної заяви представником позивача, вбачається, що ПрАТ «СК» «Еталон» не було подано документи, які підтверджують перебування позивачів на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання ДТП) календарний рік, розміри пенсій, наданих позивачам як утриманцям внаслідок втрати годувальника.

З цих підстав, вимога позивача у стягненні страхового відшкодування, за спричинену шкоду смертю доньки (втрата годувальника) в розмірі 180 000 гривень є не обґрунтованою та незаконною.

По-друге, звертає увагу суду, що причиною ДТП та загибелі внаслідок неї стали дії ОСОБА_5 , яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння та порушила правила ПДР України, тим саме спровокував факт настання ДТП.

Відповідно до ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Слідчим СУ ГУНП в Одеській області винесено Постанову про закриття кримінального провадження від 31.12.2021 року в кримінальному провадженні №0001411 від 28.12.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Відповідно до вищезазначеної постанови, встановлено, що в прямому причинному зв`язку із виникнення дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали, стало порушення пішоходом ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вимог п.п. 4.7, 4.14 а); б); г) «Правил дорожнього руху» України.

А відтак, в діях водія ОСОБА_6 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, оскільки саме дії пішохода ОСОБА_5 перебувають у причинному зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою.

По-третє, відповідно до правової позиції ВС (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12..2022 р. по справі № 304/936/19) відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Пунктом 27.2 статті 27 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховику випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме на статтю 1200 ЦК України та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Частиною першою статті 1202 ЦК України передбачено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.

Отже, якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні положення різного змісту, то пріоритетними є положення ЦК України.

Зазначене узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах: від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, провадження № 14-188цс20 (пункт 17), від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17, провадження № 12-85гс20 (пункт 78), від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19, провадження № 14-24цс21, до розгляду якої касаційне провадження зупинялося у цій справі.

З огляду на викладене Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах: від 25 листопада 2020 року у справі № 747/522/19 (провадження № 61-3640св20); від 09 червня 2021 року у справі № 440/510/19 (провадження № 61-17890св20), ухвалених Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду.

За викладених обставин, представник відповідача наполягала на відмові у задоволенні позовних вимог.

13.07.2023 року представник відповідача ПАТ «СК «Еталон» Панченко Ю.Ю. надіслала клопотання про здійснення судового провадження в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, використовуючи сервіс «EASYCON» (а.с.79-82).

Ухвалою від 14.07.2023 року дане клопотання було задоволено судом (а.с.84), що доведено до відома сторін по справі (а.с.85).

В підготовче засіданні 18.07.2023 року:

- позивач та представник не прибули;

- представник відповідача приймала участь в режимі відеоконференції (а.с.86-90).

В зв`язку з відсутністю в матеріалах справи доказів належного сповіщення позивача по справі, ухвалою від 18.07.2023 року судом відкладено підготовче засідання на14:00 годині 21.08.2023 року (а.с.91-92), про що повідомлено сторін по справі (а.с.93).

В підготовчому зсіданні 21.08.2023 року за участю позивача ОСОБА_3 , представника позивача Гіщинський І.Ю. , представника відповідача Панченко Ю.Ю. - було закрито підготовче засідання і призначено справу до судового розгляду на 13:00 годину 13.09.2023 року (а.с.105-106).

Судове засідання 13.09.2023 року за участю представника відповідача Панченко Ю.Ю. , було відкладено в зв`язку з неможливістю участі в судовому розгляді в режимі відеоконференції представника позивача Гіщинського І.Ю. (а.с.111-114, 115), про що повідомлено сторін по справі (а.с.116-117).

В судовому засіданні 27.09.2023 року:

-позивач не прибула, надала заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с.110).

-представник позивача Гіщинський І.Ю. підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, надав пояснення з підстав зазначених в позові;

-представник відповідача Панченко Ю.Ю. заперечувала доводи позивача, з приводу чого надала відповідні заперечення, просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є матір`ю ОСОБА_5 , що підтверджується копіями:

- свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.31);

- свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 08.12.2007 року (а.с.32).

З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.30).

Позивач ОСОБА_3 є пенсіонером та отримує пенсію у разі втрати годувальника згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_5 , термін дії довічно серії НОМЕР_6 (а.с.35).

А відтак безпідставними є заперечення представника відповідача, що позивач не надала довідку Управління пенсійного фонду про призначення пенсії по втраті годувальника, оскільки призначення такого виду пенсії підтверджується названим посвідченням.

За повідомленням старости с. Табаки Болградської ТГ Одеської області від 23.02.2021 року за №36/02-12 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , дійсно приймала участь у похованні дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали сумісно та вели спільне господарство за вище вказаною адресою до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.41).

Відповідно до довідки Болградської міської ради Одеської області від 08.11.2021 року №190/02-12 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала без реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 з 2013 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 . Мешкала разом з матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживали сумісно та вели спільне господарство за вище вказаною адресою (а.с.36, 37).

Згідно Акту про засвідчення факту потреби та факту перебування на утриманні від 04.05.2023 року слідує, що ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 мала потребу в утриманні та фактично перебувала на утриманні у загиблої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а остання мала змогу утримувати відповідно утриманця.

Утримання полягало в наступному: забезпечення необхідними продуктами харчування, придбання ліків та медичних пристосувань. Окрім повного медичного забезпечення загиблою своєї матері, ОСОБА_5 фізично здійснювала догляд за пенсіонеркою та вела спільний побут.

Даний факт підтверджують наступні особи:

- ОСОБА_7 : АДРЕСА_4 ;

- ОСОБА_8 : АДРЕСА_5 ;

- ОСОБА_9 : АДРЕСА_2 ;

- ОСОБА_10 : АДРЕСА_2 (а.с.38).

Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_3 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , який складено соціальним інспектором с.Табаки Болградської територіальної громади Одеської області, засвідчений печаткою старости с.Табаки (а.с.39-40) вбачається, що ОСОБА_3 проживає в зазначеному будинку без реєстрації, являється пенсіонеркою за віком, ніде не працює. Єдиним доходом є пенсія. Мешкає одна з грудня 2020 року. Із-за довготривалої хвороби ОСОБА_3 перебуває у скрутній фінансовій та життєвій ситуації. У грудні 2020 року залишилась одна без підтримки, в зв`язку з загибеллю дочки ОСОБА_5 , 1983 року народження. ОСОБА_3 постійно проживала з померлою донькою ОСОБА_5 , яка здійснювала за нею догляд у побуті.

17 березня 2021 року ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах ОСОБА_3 подала до Страхової компанії «Еталон» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду в результаті якої загинула ОСОБА_5 (а.с.42) та заяву про виплату страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника (для матері ОСОБА_3 в розмірі 180 000.00 гривень (а.с.43, 44-45, 46).

СК «Еталон» 25.03.2021 року на вказане повідомлення надала відповідь про те, що перебіг строку в 90 днів припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у кримінальній справі законної сили. Так зазначила про необхідність надання документів згідно наданого переліку (а.с.47).

Представник ОСОБА_4 , діючи на підставі довіреності від 20.08.2022 року (а.с.53-54) в інтересах ОСОБА_3 спрямувала 16.02.2022 року на адресу СК «Еталон» необхідні документи для здійснення страхового відшкодування матері загиблої доньки (а.с.48-51).

Відповідно до постанови слідчого Слідчого управління ГУНП в Одеській області Толкачова С.В. від 31.12.2021 року в кримінальному провадженні № 0001411 від 28.12.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України вбачається, що 28.12.2020 року близько 22:00 години водій автомобіля ВАЗ-2108 р/н НОМЕР_7 ОСОБА_6 , рухаючись по а/д Болград-Табаки, на території Болградського району Одеської області на виїзді із м.Болград в межах населеного пункту під час роз`їзду із зустрічним автомобілем, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка йшла назустріч по смузі руху автомобіля, а потім змінила напрям, стала рухатись з права наліво відносно руху автомобіля у невстановленому для переходу місці. Внаслідок наїзду пішохід ОСОБА_5 від отриманих травм загинула на місці пригоди.

Дане кримінальне провадження закрито у зв`язку з встановленням відсутності в діях водія ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України (а.с.24-29).

Згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР348472 цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу ВАЗ-2108 р/н НОМЕР_7 , на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в страховій компанії Страхова компанія «ЕТАЛОН» (а.с.23).

Відповідач ПрАТ «СК «Еталон» визнала ДТП, яка мала місце 28.12.2020 року під час якої загинула ОСОБА_5 визнав страховим випадком, оскільки хоча і частково, але все ж таки виплатило страхове відшкодування, а саме: витрати на поховання загиблої ОСОБА_5 та страхове відшкодування пов`язане з моральною шкодою, що було підтверджено сторонами в судовому засіданні.

Представник відповідача в судовому засіданні підтвердила, що загальна сума виплаченого страхового відшкодування, а саме: витрати на поховання загиблої ОСОБА_5 та страхове відшкодування пов`язане з моральною шкодою становила 47 225.00 гривень.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частин першої і другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на вказані положення статті 509 ЦК України та з урахуванням вимог статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди у повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу, при русі транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі.

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).

Відповідно до ст.3 Закону № 1961-IV метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

У ст.5 Закону визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно ст. 6 Закону, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно ст. 22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Відповідно до ст.27 Закону України страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України визначено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 05.06.2019 у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15.08.2019 у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02.10.2019 у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11.12.2019 справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

Відповідачем не доведено, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілого або непереборної сили, а тому володілець джерела підвищеної небезпеки за встановлених обставин зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини.

Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що володільцем джерела підвищеної небезпеки - автомобіля ВАЗ-2108 р/н НОМЕР_7 , ОСОБА_6 , відповідальність якого була застрахована відповідачем СК «Еталон» була завдана шкода потерпілій ОСОБА_3 , позивачу у справі, яка пов`язана зі смертю її доньки ОСОБА_5 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за її участі.

Відповідно наступає обв`язок страховика, який хоч і не завдав шкоди, виплатити страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

У частині третій статті 1193 ЦК України передбачено, що вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника.

Аналіз положень ст.1200 ЦК України, ст. 27 Закону у системному зв`язку з положеннями ч.3 ст.1193 ЦК України дозволяє суду дійти висновку, що вина потерпілого не враховується при відшкодуванні шкоди, завданої смертю годувальника, в тому числі і при здійсненні страхових виплат передбачених ст. 27 Закону.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із тим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Отже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Враховуючи викладене, оскільки постанова про закриття кримінального провадження від 31.12.2021 року не містить висновків про дію непереборної сили або умисел потерпілої ОСОБА_5 , підстав для зменшення визначеного законом розміру страхового відшкодування по втраті годувальника не вбачається.

А відтак, суд не приймає до уваги заперечення відповідача, що саме загибла ОСОБА_5 порушила ПДР України, ти самим спровокувала факт настання ДТП.

Суд керується тим, що ПрАТ «СК «Еталон» визнала ДТП, що сталася 28.12.2020 року страховим випадком та частково виплатила страхове відшкодування в розмірі 47 225.00 гривень, а саме: страхове відшкодування пов`язане з витратами на поховання, страхове відшкодування, пов`язане із моральною шкодою.

Втім, відповідач не прийняв рішення відносно виплати страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника, що належить матері загиблої більше ніж 90 днів.

Надаючи правову оцінку правомірності таким діям відповідача, суд зазначає наступне.

Спірні відносини виникли з приводу відшкодування шкоди, яка спричинена смертю особи в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, а отже врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон 1961-ІV) та Цивільним кодексом України.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Статтею 1 Закону України Про страхування передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 980 ЦК України передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України Про страхування.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом № 1961-IV, який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону N 1961-IV).

Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 Закону N 1961-IV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме на статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, зокрема, дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років).

Частиною першою статті 1202 ЦК України передбачено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.

Разом з цим, відповідач взагалі не призначив страхового відшкодуванню позивачу у зв`язку з втратою годувальника.

Положення статей 1200 та 1202 ЦК України закріплено у параграфі 2 «Відшкодування шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю» глави 82 «Відшкодування шкоди» Книги п`ятої «Зобов`язальне право».

Тлумачення положень статей 1200 та 1202 ЦК України дає підстави для висновку, що одна із них визначає перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, а інша - порядок відшкодування такої шкоди. Таким чином, вказані норми необхідно розглядати у взаємозв`язку, оскільки вони підлягають застосуванню як елементи єдиного механізму правового регулювання відносин із відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого.

Положеннями пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (МТСБУ) у разі визнання вимог заявника обґрунтованими зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його не пізніше ніж через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування.

У системному зв`язку зі статтями 1200, 1202 ЦК України положення пункту 27.2 статті 27 та пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV щодо строків відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, необхідно розуміти таким чином: страховик (у випадках, передбачених Законом, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами шляхом виплати страхових сум щомісячними платежами; перший платіж здійснюється не пізніше, ніж через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування.

Крім цього, пунктом 27.5 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати.

Отже, вказаною нормою передбачено право страховика (у випадках, передбачених Законом, - МТСБУ), а не обов`язок відшкодувати шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого, шляхом здійснення одноразової виплати.

Разом з тим, відповідно до абзацу другого частини першої статті 1202 ЦК України за наявності обставин, які мають істотне значення, та із урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоду, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більше як за три роки.

Отже, для відступу від загального порядку (щомісячними платежами) відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, використовуючи принципи, закладені у частині першій статті 1202 ЦК України, заявник повинен вказати на наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість виплати відшкодування одноразовим платежем, а страховик, у свою чергу, - надати оцінку цим обставинам та прийняти відповідне рішення.

В даному випадку, відповідачем ПрАТ «СК «Еталон» не було прийнято взагалі рішення про здійснення страхового відшкодування позивачу в зв`язку з втратою годувальника, а ні щомісячними платежами, а ні відшкодування шкоди одноразовим платежем.

Судом встановлено, що представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в інтересах позивача звернулася до відповідача СК «Еталон» із заявою про виплату страхового відшкодування та надав відповідні документи передбачені ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ст. 36 вказаного Закону страховик керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Суд звертає увагу, що на правовий висновок, викладений в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.202 року по справі №304/936/19, яким ОП відступила від висновків, викладених у постановах: від 25 листопада 2020 року у справі № 747/522/19 (провадження № 61-3640св20); від 09 червня 2021 року у справі № 440/510/19 (провадження № 61-17890св20), ухвалених Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право

на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме на статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 1202 ЦК України за наявності обставин, які мають істотне значення, та із урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоду, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більше як за три роки.

Отже, для відступу від загального порядку (щомісячними платежами) відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, використовуючи принципи, закладені у частині першій статті 1202 ЦК України, заявник повинен вказати на наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість виплати відшкодування одноразовим платежем, а страховик, у свою чергу, - надати оцінку цим обставинам та прийняти відповідне рішення.

Позивач, заявляючи вимогу про виплату страхового відшкодування, заподіяного смертю потерпілого в зв`язку з втратою годувальника одноразовим платежем, обґрунтовувала свою вимогу тим, що відповідач після отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування був зобов`язаний прийняти рішення про виплату, однак не виконав цього обов`язку.

Таким чином, позивач більш ніж два роки не може отримати страхове відшкодування, хоча має на це право, перебуває у скрутному матеріальному становищі, важко хворіє, є особою похилого віку, а відтак можливим є стягнення страхового відшкодування одноразовим платежем.

На день настання страхового випадку 28.12.2020 року, статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», встановлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01.09.2020 року - 5000.00 гривень.

А відтак, мінімально гарантований розмір страхового відшкодування пов`язаного із втратою позивачем ОСОБА_3 годувальника становить 180 000.00 гривень з розрахунку: 5000 гривень х 36.

Відповідно до пункту 1 Розпорядження від 09.07.2010 за N 566 Державної Комісії з регулювання ринків фінансових послуг України Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів встановлено ліміт за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, у розмірі 260 000 грн. на одного потерпілого.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 25 січня 2023 року у справі N 127/20555/20, стягуючи з ПрАТ "Страхова компанія "Альфа Страхування" на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 38 945,68 грн., суди залишили поза увагою те, що загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Таким чином, суд вважає доводи позивача у цій частині обґрунтованими, оскільки у даному випадку про виплату страхового відшкодування по втраті годувальника було заявлено лише одним утриманцем, відповідно загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Враховуючи викладене, суд відхиляє як необґрунтовані та безпідставні заперечення відповідача про те, що на дату смерті ОСОБА_5 офіційно не працювала та інформацію про отримувані доходи Товариству не надано.

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України).

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, оскільки в дорожньо-транспортній пригоді загинула донька позивача, а відтак безспірним є той факт, що позивач в результаті ДТП зазнала негативних явищ, і ці фактори мають незворотній характер, позовні вимоги підлягають до задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4,12, 13, 89, 95, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про відшкодування шкоди, заподіяною смертю фізичної особи - задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон»: , місце знаходження: вул. Дегтярівська, 33-Б, 2 під`їзд, м. Київ, 03057, поштова адреса: 03067, м.Київ, а/с 12,

на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_8 , виданий Болградським РВ УМВС України в Одеській області від 20.10.2011 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_5

страхове відшкодування, заподіяне смертю фізичної особи, в зв`язку із втратою годувальника в розмірі 180 000.00 (сто вісімдесят тисяч) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 02.10.2023 року.

Суддя С.В. Кодінцева

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_8 , виданий Болградським РВ УМВС України в Одеській області від 20.10.2011 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_5

Представник позивача: адвокат Гіщинський Ігор Юрійович, АО «Автопоміч Україна»: вул.Ак.Сахарова, №33 офіс №502, м. Львів, 79026, ел. пошта: ІНФОРМАЦІЯ_6, тел.: НОМЕР_9

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Еталон»: , місце знаходження: вул. Дегтярівська, 33-Б, 2 під`їзд, м. Київ, 03057

Представник відповідача: адвокат Панченко Юлія Юріївна, 03067, м.Київ, а/с 12, ел. пошта: ІНФОРМАЦІЯ_5 , тел.: НОМЕР_10