Провадження № 2/205/396/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2023 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Кривозуб О.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 , який приймає участь в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви тим, що 17 вересня 1994 року він з відповідачем уклали шлюб, який було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2016 року. Зазначає, що за час шлюбу ним та відповідачем за спільні кошти було придбано: 1-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; 3-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Вказує, що він з 2018 року не має спільних відносин з відповідачем та не веде сумісне використання нерухомого майна і бажає щоб у порядку поділу йому було виділено у власність 1 кімнатну квартиру, а відповідачу 3-кімнатну квартиру, вартість якої більша за 1-кімнатну, та задля дотримання принципу рівності часток у спільній власності та недопущення порушення його майнових прав є всі правові підстави для стягнення з відповідача на його користь 1/2 частини різниці між вартістю 1-кімнатної квартири та 3-кімнатної квартири. Також зазначає, що з червня 2018 року донька переїхала до нього та проживає разом з ним у м. Біла Церква, і з того часу відповідач не приймала ніякої участі у вихованні дитини і не надавала жодної фінансової допомоги на утримання доньки, яка знаходиться повністю на його вихованні та матеріальному забезпеченні. Вказує, що після розірвання шлюбу відповідач залишилась проживати у 3-кімнатній квартирі, яка перебуває у її фактичному користуванні, а 1-кімнатне перебуває у його володінні, а враховуючи постійне проживання доньки з ним через неприязні стосунки, то будь-які спілкування між нею та відповідачем відсутні декілька років і сумісне проживання доньки з відповідачем неможливе. На підставі вищевикладеного він просив поділити спільне майно подружжя шляхом визнання за ним права власності на 1-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , і визнання права власності за ОСОБА_4 на 3-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , та стягнути з ОСОБА_4 на його користь 1/2 частини різниці між вартістю 1-кімнатної квартири та 3-кімнатної квартири у розмірі 434 362 грн., а також стягнути судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 8 052 грн. та витрат на проведення експертизи в розмірі 12 836,36 грн.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2021 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

04 лютого 2021 року від представника відповідача адвоката Богданова М.Ю. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив частково задовольнити позовні вимоги щодо поділу спільного майна та здійснити його поділ шляхом: визнання права власності на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі по 1/2 частин за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; на 3-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , у розмірі по 1/2 частин за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . В обґрунтування зазначивши, що між позивачем та відповідачем був укладений шлюб 17 вересня 1994 року, під час якого народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2016 року шлюб між сторонами було розірвано, та за час шлюбу подружжям було набуте майно, що є їх спільною власністю, а саме: однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; трикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначає, що в результаті позасудового врегулювання, відповідачем надано декілька пропозицій щодо поділу спільного майна, це: закріплення одноосібного права власності за трикімнатною квартирою за ОСОБА_4 , а однокімнатну квартиру передати у одноосібну власність ОСОБА_3 з відповідною доплатою; ОСОБА_3 отримає одноосібне право власності на трикімнатну квартиру, а однокімнатну квартиру передати у одноосібну власність ОСОБА_4 з відповідною доплатою; поділ шляхом визнання сумісного права власності за відповідачем та позивачем по 1/2 частині на однокімнатну квартиру та трикімнатну квартиру. Вказує, що зазначені відповідачем перший та другий варіанти унеможливлять виникнення проблем, які можуть виникнути у майбутньому, а третій варіант відповідача та поділ, на якому наполягає позивач, надають можливість для їх виникнення та формування нових судових процесів, особливо, якщо один із колишнього подружжя для відновлення стосунків чи відсутності житла, або у нього виникнення бажання помститися може примусово вселитися сам чи зі своєю новою сім`єю, приписати неповнолітніх, або взагалі поселити без дозволу інших осіб. В результаті зазначених дій, це призведе до виникнення негативних наслідків для іншого колишнього подружжя та його нових відносин. Зазначає, що у своїй позовній заяві позивач звертає увагу суду, що вартість однокімнатної квартири менша чим вартість трикімнатної, без посилання на результати експертизи щодо незалежної оцінки майна, та позивач не здійснив вказану експертизу і однокімнатної квартири, яка перебуває у його фактичному користуванні, і всі оціночні розміри здійсненні виходячи з внутрішніх переконань позивача. Щодо зауважень позивача у перешкоджанні допуску в трикімнатну квартиру, вважає що вони безпідставні, оскільки позивач, починаючи з моменту розлучення та до сьогоднішнього дня, ні разу не звертався до відповідача щодо можливості потрапити до 3-х кімнатної квартири. Щодо зазначення в позовній заяві на відсутність намірів вирішити питання в позасудовому порядку, вказує, що відповідач намагалася говорити з позивачем щодо поділу спільного майна, але ОСОБА_3 не хотів поступатися своїми позиціями та намірами щодо поділу майна. Зазначає про необхідність дотримання принципу рівності часток у спільній власності, недопущення порушення майнових прав позивача і відповідача, та здійснення наступного рівноцінного поділу майна шляхом визнання права власності за відповідачем та позивачем по 1/2 частині на однокімнатну квартиру та трикімнатну квартиру, але для забезпечення спокійного вирішення майнових прав, для унеможливлення виникнення нових судових процесів є необхідність щодо розгляду судом одного з двох варіантів, що були запропоновані відповідачем, а саме: перехід одноосібного права власності на трикімнатну квартиру до ОСОБА_4 , а на однокімнатну квартиру до ОСОБА_3 з відповідною доплатою; або перехід одноосібного права власності на трикімнатну квартиру до ОСОБА_3 та отримання ОСОБА_4 однокімнатної квартири з відповідною доплатою. Вказує, що при поділі спільного майна порівну, або за варіантом позивача виникає необхідність несення витрат, які є необхідними для підтримки спільного майна у належному стані відповідно до поділу майна.

14 лютого 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання представника позивача про витребування у КП «ДМБТІ» ДМР належним чином завірених копій правовстановлюючих документів на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2022 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_6 та призначено судову оціночно-будівельну експертизу у справі із зупиненням провадження до закінчення проведення експертизи.

16 грудня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська поновлено провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

Від представника відповідача адвоката Корольова Д.О. 03 березня 2023 року до суду надійшли додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності за кожним на 1/2 частину 1-кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та 3-кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 . В обґрунтування зазначивши, що позивач вимагає поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з неї грошової компенсації замість 1/2 частки позивача у 3-кімнатній квартирі, то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок відсутні, але правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються 1-кімнатної квартири, де позивач заявив вимогу про визнання за ним права власності на всю квартиру. Зазначає, що позивач не виконав вказаної обов`язкової умови та попередньо не вніс кошти в розмірі 1/2 вартості частини 1-кімнатної квартири у якості компенсації на депозитний рахунок суду. Вказує, що при вирішенні позову, пред`явленого на підставі ст. 365 ЦК України визначальним для прийняття рішення судом є встановлення обставин про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників на завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотної шкоди вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Зазначає, що частки відповідача у спірній квартирі не є незначною, а доказів про неможливість виділу її в натурі позивачем суду не надано і неможливість спільного користування спільною квартирою позивачем в уточненій позовній заяві, в якості підстави позову не зазначена та не аргументована відсутність істотної шкоди інтересам відповідача у разі припинення її права власності у спірній квартирі. Посилається на те, що в уточненій позовній заяві позивач не заявляв позовної вимоги про припинення права власності на належну відповідачу 1/2 частку квартири. Вказує, що відповідач не давала позивачу свою згоду на отримання грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно 1 кімнатну квартиру, та заявляючи позовну вимогу про визнання за відповідачем права власності на всю квартиру позивач не довів обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також ним не заявлена вимога про припинення його права власності на 1/2 частку у спірній 3-кімнатній квартирі. Посилається, що відповідачем не надано доказів спроможності відповідача випалити позивачу компенсацію в рахунок визнання за нею права власності на 3-кімнатну квартиру в розмірі 434 362 грн., та чи не становитиме це для неї надмірний тягар, та в свою чергу звертає увагу, що відповідач не маючи будь-якого іншого майна та джерела доходу за умови стягнення на користь позивача вартість 1/2 частини 3-кімнатної квартири стане для неї надмірним тягарем, що призведе до недотримання балансу прав та інтересів усіх співвласників. Вказує також, що з 24 лютого 2023 року відповідач має статус безробітної та перебуває на обліку в Дніпропетровському міському центрі зайнятості.

03 квітня 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті.

Представник позивача у судовому засіданні просила позовні вимоги зазначені в уточненій позовній заяві задовольнити у повному обсязі та стягнути усі понесені позивачем витрати, а також вказувала, що позивачем були використані усі можливості щодо домовленостей з відповідачем в досудовому порядку стосовно різних варіантів поділу спірного майна, однак питання не було вирішено, а згода на визнання за кожним по 1/2 частині такого нерухомого майна не вирішить їх спору з цього приводу. Щодо задоволення клопотання відповідача про стягнення витрат на правову допомогу заперечувала та просила суд відмовити в повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог з посиланням на неефективність обраного способу захисту; неможливості виконання відповідачем рішення щодо грошової компенсації через відсутність у неї майна та оскільки вона є безробітною; відсутності згоди на компенсацію з боку відповідача; невнесення грошової суми компенсації позивачем, а також стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати на правову допомогу у розмірі 10 500 грн.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 17 вересня 1994 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 уклали шлюб, де після укладення якого дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_8 », про що зроблено запис №296, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серії НОМЕР_1 (а. с. 13).

Від подружнього життя сторони мають дитину: доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2 , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, про що зроблено відповідний запис № 368 (а. с. 13).

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2016 року у справі №205/6511/15 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 та розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яке набрало чинності 23 лютого 2016 року (а. с. 12).

Також судом встановлено, що за час перебування у шлюбі було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13 серпня 2008 року, укладеного між ОСОБА_9 і ОСОБА_3 , та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В., зареєстрованого в реєстрі за №9970, що також вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ДМБТІ» ДОР №20352979 від 24 вересня 2008 року, де власником вищезазначеної квартири зазначено ОСОБА_3 (а. с. 14-15).

Матеріалами справи також підтверджено, що за час перебування у шлюбі було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 липня 2002 року, укладеного між ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_4 , та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіною А.В., зареєстрованого в реєстрі за №6170 (а. с. 82).

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Враховуючи вищезазначене, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача щодо неналежного способу захисту позивача з підстав незаявлення ним вимог про визнання спірного нерухомого майна спільним сумісним майном подружжя, оскільки як у відзиві, так і у судовому засіданні сторона відповідача не заперечувала щодо належності спірного нерухомого майна до спільного майна подружжя.

Крім того, метою позивача є поділ спільного сумісного майна подружжя і таким майном є неподільні речі квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами 2, 3 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Таким чином з наявних матеріалів справи судом встановлено, що нерухоме майно, а саме: 1-кімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , та 3-кімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , були придбані сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, та не було надано доказів того, що вказане нерухоме майно придбано за особисті кошти одного з подружжя, а тому суд вважає за доцільне визнати спірне нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, суд враховує правову позицію Великої Палати Верхового Суду, викладену у п. 39 постанови від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20,в якій зазначено, що суди обох інстанцій, хоч і зробили протилежні висновки щодо суті позову, правильно вважали, що вимоги про визнання за відповідачем права власності на автомобіль і стягнення на користь позивачки відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль.

Згідно із пунктами 22, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15- ц (провадження № 61-9018сво18).

Відповідно до висновку Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз №2934/2935-22 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи у цивільній справі №205/10161/21, складеного 14 жовтня 2022 року судовим експертом Довгаль І.А., ринкова вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_1 визначена на час складання висновку 592 228 грн., ринкова вартість трикімнатної квартири АДРЕСА_3 визначена на час складання висновку 1 460 952 грн., а ринкова вартість 1/2 частини щодо різниці між вартістю вищезазначених квартир складає 434 362 грн. (а. с. 86-133).

Також суд враховує, що представник відповідача ОСОБА_4 іншого висновку щодо вартості спірного майна на спростування вищевказаних даних до суду не надав, що свідчить про згоду сторони відповідача з результатами експертизи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункту 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту (постанова Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі №654/3751/18).

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц).

Частиною другою статті 71 СК України передбачено, що неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема (але не виключно) на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України

Оскільки майно подружжя складається, як правило, з різних за призначенням та вартістю речей, розподіл здійснюється таким чином, щоб в остаточному підсумку кожен одержав у натурі таку кількість речей, вартість яких була б тотожна величині частки дружини та чоловіка. У випадку, коли такої натуральної точності досягти неможливо, виходом із ситуації є доплата одному з подружжя грошової компенсації.

Частиною 1 ст. 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.

Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі №648/3137/15-ц.

У пункті 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 викладено висновок, що приписи ч. ч. 4 та 5 ст. 71 СК України і ст. 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15 (провадження № 61-8926св18)).

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 45-47 постанови від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 зазначила, що підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Така платоспроможність не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним. Більше того, якщо для задоволення позову про стягнення коштів суд мав би враховувати платоспроможність відповідача на час розгляду справи, то стягнення у судовому порядку багатьох боргів було би неможливим саме з цієї причини. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати.

Суд додатково роз`яснює, що факт відсутності у сторони коштів для одномоментної виплати компенсації іншій стороні сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря такої виплати. Якщо у цієї особи будуть відсутні кошти для реального виконання рішення суду, за яким на користь іншої особи треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, в тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.

У пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 вказано, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.

Пункт 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 містить наступні висновки: залишення за позивачем на праві власності 1/2 частини спірного майна без виплати грошової компенсації за таку частку, не вирішить спір по суті, тобто не є ефективним захистом порушених прав позивача. Якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам 1, 7 статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року у справі №757/64512/16-ц зазначено, що головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками та припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Отже, враховуючи всі обставини справи та беручи до уваги, що у досудовому порядку позивач та відповідач не змогли дійти згоди щодо поділу спільного майна, набутого під час перебування у шлюбі, при вирішенні питання про поділ спільного сумісного майна подружжя у цій справі, суд виходить з того, що відповідно до статті 71 СК України коли у спільній власності подружжя перебуває дві квартири, необхідно застосовувати такий спосіб поділу, як виділення кожному з подружжя окремої квартири в натурі задля забезпечення можливості користування кожним із подружжя окремою квартирою.

Статтею 41 Конституції України передбачено, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном та кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Судом встановлено, що станом на час розгляду справи сторони не мають можливості спільного користування вищезазначеним нерухомим майном.

Крім того, суд враховує ту обставину, що на цей час спільною 1-квартирою за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , фактично користується позивач ОСОБА_3 , а 3-кваритрою за адресою: АДРЕСА_2 , фактично користується відповідач ОСОБА_4 .

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про необхідність поділу спільного майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на 1-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та визнання за ОСОБА_4 права власності на 3-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки такий поділ майна нівелює потребу сторін після ухвалення судового рішення домовлятися про порядок подальшого користування нерухомим майном, враховуючи що у досудовому порядку сторони не досягли в цьому питанні згоди, що і стало підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Окрім цього, суд дійшов висновку про необхідність стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації 1/2 частини різниці між вартістю 1-кімнатної квартири та 3-кімнатної квартири в розмірі 434 362 грн., оскільки вартість нерухомого майна, право власності на яке за судовим рішенням визнається за відповідачем і яке на час розгляду справи перебуває у фактичному її користуванні, є значно більшою за вартість нерухомого майна, право власності на яке в порядку поділу майна визнається за позивачем ОСОБА_3 , у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Більш того, посилання представника відповідача на необхідність заявлення позивачем вимоги про припинення права власності під час його поділу між подружжям також не приймається судом до уваги, оскільки внаслідок виділення частини спільного майна у власність відповідачу і стягнення на користь позивача з відповідача відповідної грошової компенсації різниці вартості спільного майна, право спільної сумісної власності на квартиру припиняється, отже окрема вимога щодо припинення права спільної сумісної власності є неефективним способом захисту, оскільки породжує лише додаткову позовну вимогу, задоволення якої не вирішує спір між сторонами по суті, на відміну від заявлених позивачем вимог.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 40 постанови від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20.

Згідно із ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Частиною 1 та пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

З матеріалів справи встановлено, що відповідно до квитанції 0.0..1 від 05 серпня 2022 року та акту №2934/2935-22 здачі-приймання висновку експерта №2934/2935-22 від 14 жовтня 2022 року за ухвалою від 22 червня 2022 у цивільній справі №205/10161/21 вартість проведення судової оціночно-будівельної експертизи у цій справі становить 12 836,36 грн. (а. с. 134, 151).

Враховуючи викладене, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог у повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати у справі, а саме сплачену позивачем суму судового збору (1 700 грн. + 4 100 грн. + 3 952 грн. + 513,90 грн.) в загальному розмірі 10 265,90 грн. та витрати, які пов`язані з проведенням судової експертизи, у розмірі 12 836,36 грн. (а.с. 19, 56, 151, 184).

Керуючись ст. ст. 57, 60, 63, 65, 69-71 СК України, постановою Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 10, 81, 89, 133, 137, 141, 142, 263-265, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задовольнити.

Провести поділ майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 таким чином:

-визнати за ОСОБА_3 право власності на 1-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_4 право власності на 3-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_4 ) грошову компенсацію 1/2 частини різниці між вартістю 1-кімнатної квартири та 3-кімнатної квартири в розмірі 434 362 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_4 ) понесені та документально підтверджені судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі 10 265,90 грн., а також витрати на проведення судової оціночно-будівельної експертизи в розмірі 12 836,36 грн.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 20 липня 2023 року.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 .

Суддя: Т.П. Терещенко