Ухвала

06 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 761/36729/20

провадження № 61-12164 ск 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником - адвокатом Зозулею Володимиром Миколайовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

1. У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість, з урахуванням 3 відсотків річних та інфляційних втрат, в розмірі 322 259 275 грн.

2. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 31 серпня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 70 000 000 грн, а також витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 2 282,94 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

3. Постановою Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 31 серпня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову.

4. До Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана її представником - адвокатом Зозулею В. М., на постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року, в якій скаржник просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Оболонського районного суду міста Києва від 31 серпня 2022 року.

5. Підставою касаційного оскарження судового рішення скаржник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

6. Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржник вказує на те, що згідно з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Зміст власноручно написаної відповідачем розписки про отримання грошових коштів від позивача свідчить про фактичне отримання грошей та про наявність у ній зобов`язання їх повернення. Відповідач договір позики не оспорював, в тому числі за його безгрошовістю. Презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину у встановленому порядку відповідачем не спростована. В цій справі наявність договірних відносин між сторонами підтверджується: платіжним дорученням від 15 липня 2010 року № 1; банківською випискою від 08 вересня 2014 року; розпискою відповідача від 09 серпня 2020 року, про те, що він визнає наявність в нього заборгованості перед позивачем в розмірі 70 000 000 грн; мировою угодою про порядок погашення боргу від 18 лютого 2020 року. В постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Апеляційний суд не встановив справжньої правової природи правовідносин між сторонами у справі - укладення договору позики, що підтверджується зібраними у справі доказами та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

7. Також заявник посилається на постанову Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, в якій вказано таке: договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника. Згідно з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Суд апеляційної інстанції не врахував, що договір позики від 14 липня 2010 року було укладено за 8-9 років до відкриття виконавчих проваджень з виконання судових рішень про стягнення з відповідача на користь третьої особи грошових коштів, тому, виходячи з наведених правових висновків Верховного Суду укладений між сторонами правочин не може бути визнаний фраудаторним.

8. Скаржник також послався на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права (частини першої статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції від 24 липня 2009 року) у подібних правовідносинах, однак таке посилання не свідчить про касаційне оскарження судового рішення на підставі вказаної норми ЦПК України у зв`язку з відсутністю належного її обґрунтування, зокрема, заявником не наведено конкретизації змісту правовідносин (щодо застосування норми права), в яких цей висновок відсутній та не обґрунтовано необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи. Таке тлумачення норм ЦПК України в частині дотримання вимог щодо форми касаційної скарги, поданої на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 904/3807/19.

9. Отже, касаційна скарга ОСОБА_1 подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

10. Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржуване судове рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.

11. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

12. Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з платіжним доручення від 15 липня 2010 року № 1 ОСОБА_1 (платник) з рахунку № НОМЕР_1 у Відкритому акціонерному товаристві «Банк Столиця» (далі - ВАТ «Банк Столиця») у місті Києві було перераховано на користь ОСОБА_2 (рахунок отримувача № НОМЕР_2 у ПАТ «Банк Столиця») грошові кошти в розмірі 70 000 000 грн, з призначенням платежу - «фінансова допомога».

13. З виписки від 08 вересня 2014 року вбачається рух коштів по рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_2 у ПАТ «Банк Столиця» в період з 05 травня 2004 року по 08 вересня 2014 року. В зазначеній виписці міститься відмітка, датована 15 липня 2010 року про операцію з перерахування коштів в сумі 70 000 000 грн.

14. 28 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з проханням повернути надану йому фінансову допомогу в розмірі 70 000 000 грн у семиденний строк з моменту отримання цього листа-вимоги на міжнародний номер банківського рахунку. При цьому ОСОБА_1 проінформувала відповідача про те, що в момент надання йому фінансової допомоги 15 липня 2010 року, курс долара США відносно гривні становив 7,90 грн за 1 долар США, тому за весь час користування грошовими коштами підлягають нарахуванню 3 відсотки річних та інфляційні втрати, які ОСОБА_2 також зобов`язаний сплатити.

15. На вказаний лист 13 грудня 2019 року ОСОБА_2 надав відповідь, в якій підтвердив факт отримання ним 15 липня 2010 року в борг 70 000 000 грн та необхідність повернення зазначеної суми заборгованості в семиденний строк з дня отримання вимоги, з урахуванням змін курсу долара США до української гривні.

16. 18 лютого 2020 року між сторонами було укладено мирову угоду про порядок погашення боргу, в пункті 1.1. якої сторони передбачили, що в порядку та на умовах, зазначених в угоді боржник зобов`язаний повернути кредитору грошові кошти в розмірі 322 259 275,00 грн, що на момент укладення угоди згідно з обліковою ставкою Національного банку Молдови еквівалентно 232 703 422 молдовським леям, а кредитор надає боржнику відстрочку з погашення боргу.

17. Мирова угода діє з моменту її підписання та до належного виконання сторонами її умов. Сторони домовилися, що зважаючи на скрутне фінансове становище боржника, останній зобов`язаний погасити заборгованість в розмірі 322 259 275 грн до 20 березня 2020 року включно (пункти 3.1. та 3.2 мирової угоди від 18 лютого 2020 року).

18. 30 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з листом-вимогою про повернення боргу в розмірі 322 259 275 грн.

19. Судом першої інстанції було витребувано в Національного банку України, ліквідатора Публічного акціонерного товариства «Банк Столиця» (далі - ПАТ «Банк Столиця») Болдирєва О. О., Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, новопризначеного ліквідатора ПАТ «Банк Столиця» Гонтар Г. А. письмову інформацію про рух коштів між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по рахунках № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 за липень 2010 року із зазначенням залишку коштів по кожному з указаних рахунків за кожний день за відповідний період (з 01 липня 2010 року по 31 липня 2010 року).

20. На запит суду Національний банк України зазначив, що ПАТ «Банк Столиця» в період з 01 липня 2010 року по 31 липня 2010 року було учасником системи електронних платежів Національного банку України, тому банк самостійно проводив та приймав через СЕП міжбанківські електронні розрахункові документи та діяв як банківська установа. Рух коштів по рахунках, зазначених в ухвалі суду здійснювався в межах банку, як внутрішньобанківські операції. Документи про рух коштів по рахунках клієнтів в описах архівних справ банку не зазначені та на архівне зберігання до Національного банку України не передавалися. Згідно з актом від 14 березня 2018 року № 6 «Про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду за 2004 - 2012 роки», первинні документи банку за 2010 рік, а саме: меморіальні ордери, касові документи дня, знищено у встановленому порядку у зв`язку із закінченням терміну зберігання, який становить 5 років.

21. Ліквідатор ПАТ «Банк Столиця» Гонтар Г. А. надала письмову інформацію від 03 грудня 2021 № 1/1, в якій повідомила про те, що документи про рух коштів та банківські виписки по рахунках клієнтів в описах архівних справ ПАТ «Банк Столиця» не зазначені та на архівне зберігання до Національного банку України не передавалися. Згідно з актом від 14 березня 2018 року № 6 «Про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду за 2004 - 2012 роки» первинні документи банку за 2010 рік, а саме: меморіальні та касові документи дня, знищено в встановленому порядку, у зв`язку із закінченням строку їх зберігання, який становить 5 років, тому надати інформацію про рух коштів за рахунками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за липень 2010 року не вбачається можливим.

22. В постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

23. Апеляційним судом також встановлено, що в платіжному дорученні від 15 липня 2010 року № 1 в графі «Призначення платежу» зазначено «фінансова допомога». Разом з цим у виписці по особовому рахунку ОСОБА_2 у ПАТ «Банк Столиця» в призначенні платежу зазначено «Перерахування коштів згідно з договором від 14 липня 2010 року». Також з наданої банківської виписки неможливо встановити, в якому розділі міститься вказана операція від 15 липня 2010 року чи «дебет» чи «кредит».

24. В постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц зазначено, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

25. Дослідивши зібрані у справі докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неможливість встановити правову природу взаємовідносин між сторонами, оскільки незважаючи на те, що в цій виписці зазначено «Перерахування коштів згідно з договором від 14 липня 2010 року», в матеріалах справи такий договір відсутній.

26. Такі висновки апеляційного суду, з урахуванням встановлених обставин, відповідають вищевикладеним правовим висновкам Верховного Суду.

27. При цьому доводи касаційної скарги не свідчать про неврахування судом апеляційної інстанції, правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц, зміст яких викладено в пункті 6 цієї ухвали, оскільки: в цій справі позивачем не надано суду договору позики грошових коштів, зокрема й відповідної розписки, а факт наявності між сторонами договірних правовідносин щодо надання грошових коштів у позику належними і допустимими доказами не доведено, у зв`язку з цим були відсутні підстави для спростування презумпції правомірності правочину, правову природу якого встановити не вдалося.

28. Крім цього апеляційним судом обґрунтовано вказано на те, що згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень України між ОСОБА_2 (відповідач) та ОСОБА_3 (третя особа) наявні численні спори щодо поділу майна подружжя, за результатами вирішення яких в судовому порядку було прийнято ряд судових рішень про стягнення грошових компенсацій, які перебувають на стадії виконання та згідно з якими ОСОБА_2 набув статусу боржника, а третя особа - ОСОБА_3 кредитора. Зокрема: 1) виконавче провадження № НОМЕР_3 від 12 лютого 2019 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 275 000 доларів США та 125 000 Євро; 2) виконавче провадження № НОМЕР_4 від 06 березня 2020 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсації половини вартості внесеного майна до статутних капіталів переліку товариств на загальну суму 21 697 788,52 грн та судового збору в сумі 3 654 грн; 3) виконавче провадження № НОМЕР_5 від 21 червня 2020 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації 1/2 частини вартості внесених спільних коштів подружжя за пакет цінних паперів на загальну суму 52 496 100 грн. Крім цього, постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 у справі № 756/12009/15-ц, яка набрала законної сили, в порядку поділу майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частини 70 % корпоративних прав Приватного підприємства «Творча майстерня Престиж» в сумі 410 667 447,81 грн.

29. Крім цього, сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є близькими родичами (донька та батько) та володіли інформацією про наявність вказаних боргових зобов`язань перед ОСОБА_3 .

30. В постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 759/6865/19 (провадження № 61-7195св22) вказано, що тлумачення статей 2, 11 ЦПК України з урахуванням принципу розумності свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, затвердження мирової угоди) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. По своїй суті застосування конструкції мирової угоди всупереч її призначенню та/або на шкоду кредитору є нерозумним та недопустимим. При цьому, у разі використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню та/або на шкоду кредитору, а для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу, судове рішення стосується прав та/або інтересів кредитора.

31. Виходячи з вищевикладеного, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав на те, що сторони (позивач, яка пред`явила позов до близької особи та відповідач, який визнав позов) діяли недобросовісно та на шкоду третій особі - ОСОБА_3 , яка з огляду на вищевказані виконавчі провадження є кредитором відповідача. Тобто сторони використали приватно-правовий інструментарій не для захисту цивільних прав та інтересів, а для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.

32. Такі висновки апеляційного суду відповідають вищезазначеним висновками Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

33. Аргументи касаційної скарги про те, що договір позики від 14 липня 2010 року було укладено за 8-9 років до відкриття виконавчих проваджень з виконання судових рішень про стягнення з відповідача на користь третьої особи грошових коштів, тому укладений між сторонами правочин не може бути визнаний фраудаторним, не заслуговують на увагу, оскільки суд апеляційної інстанції не визнавав договір від 14 липня 2010 року фраудаторним, правову природу взаємовідносин між сторонами цього договору не було встановлено судом, натомість було встановлено фраудаторність приватно-правового інструментарію, застосовуючи який сторони намагалися використати для уникнення сплати боргу перед третьою особою. Фраудаторність може стосуватися не тільки правочинів, а й інших приватно-правових конструкцій, що узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 759/6865/19 і не суперечить правовим висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, на які послалася заявник в касаційній скарзі, зміст яких викладено в пункті 7 цієї ухвали, та які стосуються визнання фраудаторним саме правочину.

34. Інші доводи касаційної скарги щодо достатності доказів існування між сторонами правовідносин, що випливають з договору позики, зводяться до незгоди заявника з установленими апеляційним судом обставинами справи і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

35. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

36. У постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

37. Таким чином, враховуючи, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, правильне застосування норм права апеляційним судом є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення та відповідає висновкам Верховного Суду, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником - адвокатом Зозулею Володимиром Миколайовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості.

2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Пророк

А. І. Грушицький

Є. В. Петров