Постанова

Іменем України

18 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 564/1035/22

провадження № 61-116св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_1
відповідач - державне підприємство «Костопільське лісове господарство» Рівненського обласного управління лісового та мисливського господарства,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 19 жовтня

2022 року в складі судді Грипіч Л. А. та постанову Рівненського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року в складі колегії суддів Хилевич С. В., Ковальчук Н. М., Гордійчук С. О.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2022 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулася до суду з позовом до державного підприємства «Костопільське лісове господарство» Рівненського обласного управління лісового та мисливського господарства (далі - ДП «Костопільське лісове господарство», відповідач) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 10 квітня 2009 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, займаючи різні посади. Зокрема, з 02 січня 2018 року - вона працювала на посаді менеджера з персоналу. На підставі наказу відповідача від 23 травня 2022 року № 243-к позивача звільнено у зв`язку з нез`явленням на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності відповідно до пункту 5 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Позивач вказувала, що у грудні 2021 року вона захворіла, тому до 20 травня 2022 року включно знаходилася на лікарняному, що підтверджується дев`ятьма листками непрацездатності. При звільненні відповідач не врахував, що останній з цих листків був закритий 20 травня 2022 року, після чого вона була працездатною, а тому припинення трудового договору з оспорюваної підстави і без виробничої необхідності вважала незаконним. ОСОБА_1 зазначала про відсутність у відповідача підстав для висновку про те, що з 21 травня 2022 року вона перебувала у стані тимчасової непрацездатності, оскільки 23 травня 2022 року знаходилася на робочому місці у здоровому стані. Рішення про звільнення відповідач повинен був погодити із первинною профспілковою організацією, членом якої на день звільнення була позивач.

ОСОБА_1 вважала, що наказ про її звільнення є незаконним, у зв`язку з чим його слід скасувати, поновити її на роботі, стягнути із відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 19 жовтня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Постановою Рівненського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 19 жовтня 2022 року - без змін.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено позовні вимоги, а тому суд вважав їх необґрунтованими. Суди дійшли висновків, що звільнення позивача відбулося без порушення трудового законодавства України. ОСОБА_1 протягом більш як чотирьох місяців, а саме п`ять місяців безперервно не з`являлася на роботі, що підтверджено відповідними листками непрацездатності і табелем обліку робочого часу, її захворювання не пов`язане з трудовим каліцтвом чи професійною хворобою. Разом із цим у період дії воєнного стану відсутня необхідність отримання згоди первинної профспілкової організації на звільнення позивача, а остання не була обрана (не входила) до складу профспілкових органів. Оскільки звільнення позивача здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання незаконним наказу про його звільнення, поновлення на роботі та відповідно задоволення похідних від цієї вимог - стягнення середнього заробітку за час вимішеного прогулу та моральної шкоди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

30 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду

з касаційною скаргою на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 19 жовтня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року.

У касаційній скарзі вона просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 19 жовтня

2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 20 грудня

2022 року, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 19 січня 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 19 жовтня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року, і витребував справу з суду першої інстанції.

Справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що пункт 5 частини першої статті 40 КЗпП України передбачає як підставу для звільнення з роботи - нез`явлення працівника на роботу протягом більш як чотирьох місяців поспіль внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності та родах, якщо законом не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. Натомість її звільнено не через чотири місяці, а через п`ять місяців тимчасової непрацездатності, внаслідок чого вона не з`являлася на роботу. Крім того, звільнення відбулося 23 травня 2022 року, тобто першого дня її виходу. Вважає, що допускається звільнення працівника за пунктом 5 частини першої статті 40 КЗпП України лише в період тимчасової непрацездатності і за умови, якщо він не став до роботи. Помилковими є застосування судами при вирішенні справи Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки його дія не поширюється на спірні правовідносини. Відповідач не довів належними та достатніми доказами законність звільнення ОСОБА_1 .

Вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Касаційна скарга подана на підставі пункту 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Позиції інших учасників

У березні 2023 року ДП «Костопільське сільське господарство» надіслало відзив на касаційну скаргу, в якому вказувало на безпідставність доводів касаційної скарги та законність оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій. Просило суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів - без змін.

Фактичні обставини, встановлені судами

10 квітня 2009 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду виконувача обов`язки головного економіста ДП «Костопільське сільське господарство» в порядку переведення.

В подальшому, 28 грудня 2012 року позивача переведено на посаду бухгалтера ДП «Костопільське сільське господарство» 1 категорії.

18 січня 2013 року позивача переведено на посаду старшого інспектора з кадрів ДП «Костопільське сільське господарство».

02 січня 2018 року ОСОБА_1 переведено на посаду менеджера з персоналу ДП «Костопільське сільське господарство».

Протягом часу із 23 грудня 2021 року до 20 травня 2022 року включно позивач була відсутня на роботі внаслідок тимчасової непрацездатності.

Наказом відповідача № 243-к від 23 травня 2022 року ОСОБА_1 звільнено з посади менеджера персоналу у зв`язку з нез`явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд через тимчасову непрацездатність відповідно до пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України. Як підставу наведено листки непрацездатності (лікарняні): № 2176211-1 з 23 грудня 2021 року до 05 січня 2022 року; № 04496974-1 з 06 січня 2022 року до 14 січня 2022 року; № 2742713-1 з 15 січня 2022 року до 17 січня 2022 року; № 2821100 з 18 січня 2022 року до 04 лютого 2022 року; № 2267748-1 з 05 лютого 2022 року до 15 лютого 2022 року; № 2125835-1 з 16 лютого 2022 року до 28 лютого 2022 року; АЛД № 929979 з 01 березня 2022 року до 31 березня 2022 року; АЛД № 677660 з 01 квітня 2022 року до 12 квітня 2022 року; АЛБ № 929981 з 13 квітня 2022 року до 20 травня 2022 року включно.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як видно із касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України зазначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанції виходили із того, що звільнення позивача за пунктом 5 частини першої статті 40 КЗпП України було проведено відповідачем з дотриманням відповідних норм трудового законодавства і протилежного позивачем не доведено. Разом із цим, оскільки звільнення позивача є законним, то відповідно відсутні підстави для скасування наказу про її звільнення, поновлення її на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Верховний Суд погоджується із відповідними висновками судів, оскільки вони відповідають нормам чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, а також фактичним обставинам справи, встановленими судами на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих доказів.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем з працівником у випадку: нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

За частиною третьою статті 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом п`ятим цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ (який набрав чинності з 24 березня 2022 року) (далі - Закон України № 2136-ІХ) у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку із вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Цей Закон діє у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (пункт 3 Прикінцевих положень Закону України № 2136-ІХ).

У зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 18 березня 2022 року № 2119-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 22 квітня 2022 року № 2212-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

За наказом відповідача № 243-к від 23 травня 2022 року позивача звільнено з посади менеджера персоналу у зв`язку з нез`явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд через тимчасову непрацездатність (відповідно до пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України). Підстава звільнення - листки непрацездатності (лікарняні): № 2176211-1 з 23 грудня 2021 року до 05 січня 2022 року; № 04496974-1 з 06 січня 2022 року до 14 січня 2022 року; № 2742713-1 з 15 січня 2022 року до 17 січня 2022 року; № 2821100 з 18 січня 2022 року до 04 лютого 2022 року; № 2267748-1 з 05 лютого 2022 року до 15 лютого 2022 року; № 2125835-1 з 16 лютого 2022 року до 28 лютого 2022 року; АЛД № 929979 з 01 березня 2022 року до 31 березня 2022 року; АЛД № 677660 з 01 квітня 2022 року до 12 квітня 2022 року; АЛБ № 929981 з 13 квітня 2022 року до 20 травня 2022 року включно.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 з 23 грудня 2021 року до 20 травня 2022 року включно безперервно перебувала на лікарняному, Останній листок непрацездатності позивача був закритий 20 травня 2022 року, тобто позивач у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю була відсутня на роботі п`ять місяців підряд без переривання вказаного періоду.

Відповідно до довідки № 29 про невизнання інвалідом, виданої 04 травня 2022 року Костопільською МСЕК, захворювання позивача не є таким, що пов`язане з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням.

21-22 травня 2022 року були неробочими (вихідними - субота та неділя) днями, а 23 травня 2022 року був першим робочим днем (понеділок), наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність позивача.

Таким чином, відповідач, при винесенні оскаржуваного наказу № 243-к від 23 травня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера персоналу у зв`язку з нез`явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд через тимчасову непрацездатність (відповідно до пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України) діяв з дотриманням вимог законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом п`ятим статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборчого органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

За частиною другою статті 5 Закону України № 2136-ІХ у період дії воєнного стану норми статті 43 КЗпП України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Позивач не була обрана та не входила до складу профспілкових органів ДП «Костопільське сільське господарство», а тому звільнення позивача без згоди первинної профспілкової організації не свідчить про недотримання відповідачем статті 43 КЗпП України.

Статті 47, 116 КЗпП України визначають, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Судами встановлено, що в день звільнення із позивачем проведено розрахунок та компенсацію за невикористану щорічну відпустку в загальній сумі - 67 200,55 грн. У день звільнення відповідач надав позивачу належним чином завірену копію наказу про звільнення № 243-к від 23 травня 2022 року та трудову книжку із всіма належними записами. У день звільнення, а саме 23 травня 2022 року позивач з наказом ознайомилася і його копію отримала.

За частиною першою статті 243 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України у разі винесення рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш, як за один рік.

Враховуючи вищевикладені обставини, Верховний Суд погоджується з висновками судів про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу № 243-к від 23 травня 2022 року відповідача про звільнення позивача ОСОБА_1 , поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За статтею 237-1 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати.

За моральну шкоду, заподіяну працівникові під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових правовідносинах.

Оскільки судами не встановлено порушення трудових прав позивача з боку відповідача (роботодавця), тому є обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Ураховуючи вищезазначене, суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши належними чином надані докази та встановивши фактичні обставини у справі, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав їх необґрунтованості.

Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи (постанова Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20).

Доводи касаційної скарги про незаконність звільнення за пунктом 5 частини першої статті 40 КЗпП України після спливу понад чотирьох місяців відстуності на роботі через тимчасову непрацездатність спростовуються змістом даної норми КЗпП України, оскільки дають роботдавцю право на звільнення працівника при відсутноссті останнього з наведених причини понад чотири місяці.

Стаття 1 Закону України № 2136-ІХ (який діє з 24 березня 2022 року) визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (працівниками), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Звільнення позивача відбулося за дотримання статті 5 Закону України № 2136-ІХ, який діяв на час звільнення позивача та норми якого правильно застосовані судами до спірних правовідносин при розгляді та вирішенні даної справи. Отже, доводи позивача щодо помилкового застосування судами при вирішенні цієї справи Закону України № 2136-ІХ, є необгрунтованими.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди не надали належної оцінки всім доказам та встановили обставини справи на підставі недостатніх доказів, висновків судів не спростовують, на законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій не впливають, а спрямовані на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції за загальним правилом частини першої статті 400 ЦПК України, оскільки Верховний Суд не вправі встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Інші доводи касаційної скарги позивача є ідентичними аргументам її апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку і його висновки є достатньо аргументованими. У зв`язку із цим Верховний Суд вважає, що відсутні підстави повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, аргументи касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України»). Оскаржувані рішення відповідають вимогам вмотивованості.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених позивачем у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за їх межі судом касаційної інстанції не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначили норми права, які підлягали застосуванню. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 19 жовтня

2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук