КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №367/4126/20 Головуючий у 1 інстанції: Мерзлий Л.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Кулікової С.В., Сушко Л.П.,

при секретарі: Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих коштів, стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, -

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що 07.06.2017 року між ТОВ «СТАНДАРТ БІЛДІНГ» та ОСОБА_1 було укладено договір про участь у спільній діяльності у будівництві багатоповерхових житлових будинків АДРЕСА_1 .

У зв`язку із зазначеним ОСОБА_1 здійснював продаж квартир у даному будинку, як один із основних учасників договору про спільну діяльність.

За попередньою усною домовленістю між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з метою подальшого придбання квартири в зазначеному вище будинку позивач 28.12.2019 року перерахувала на картковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 620 000 гривень.

Таким чином, за умовами усної домовленості позивачка перераховує грошові кошти на рахунок відповідача, а відповідач після введення будинку в експлуатацію та оформлення за собою права власності на квартири в цьому будинку підписує відповідний договір купівлі - продажу квартири з позивачем.

Багатоквартирний будинок за адресою: АДРЕСА_1 було введено в експлуатацію ще 03.09.2019 року.

Звертає увагу суду на те, що відповідач ухиляється від підписання договору та передачі нерухомості, не відповідає на телефонні дзвінки позивача та не бажає повертати грошові кошти.

Тому позивачка змушена звертатись до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.

Позивачка також вказує на те, що отримавши грошові кошти позивачки, без достатньої правової підстави відповідач використовував грошові кошти позивача для будівництва будинку, продажу в ньому квартир, тобто, використовував їх для свого збагачення.

Тому вважає, що відповідач зобов`язаний повернути позивачу грошові кошти, як такі, що набуті без достатньої правової підстави

Зазначає про те, що загальна сума боргу становить 620 000 грн. Період нарахування процентів: 28.12.2019 року - 03.07.2020 року, що становить 31577 грн. 53 коп.

Просила суд стягнути з відповідача на користь її ( ОСОБА_2 ) користь грошові кошти у розмірі 651 577 гривень 63 копійки, з яких 620 000 гривень 00 копійок - основного боргу; 31 577 гривень 53 копійки - проценти за користування чужими грошовими коштами та усі судові витрати, в тому числі, заявлені витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 квітня 2023 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 651 577 грн. 53 коп., з яких - 620 000 грн. - основного боргу; 31 577 грн. 53 коп. - проценти за користування чужими грошовими коштами.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 6515 грн. 78 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити в задоволенні позову.

Скарга обґрунтована тим, що підставою для звернення з позовом став факт перерахуванням позивачкою грошових коштів на рахунок апелянта. Позивачка стверджує, що не мала зобов`язань перед апелянтом і ці кошти були перераховані нею без правових підстав.

В той же час позивачка приховала від суду, що вона тривалий час представляла інтереси апелянта, як довірена особа та адвокат, і відповідно до довіреностей уклала від його імені декілька сотень правочинів, за якими отримала від його імені більше 60 мільйонів гривень готівкою та на банківську картку.

Виконуючи покладене на неї доручення ОСОБА_2 протягом 2016 - 2019 років діючи від імені ОСОБА_1 на підставі вказаних довіреностей укладала з різними фізичними особами різні правочини, зокрема, попередні договори купівлі-продажу квартир в будинку за адресою: АДРЕСА_1 та отримувала від його імені грошові кошти за вказаними договорами.

Відповідно до ст.1006 ЦК України повірений зобов`язаний:

1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення;

2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення;

3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

ОСОБА_2 вказані зобов`язання не виконала. Під час виконання доручення вона періодично на прохання ОСОБА_1 в усній формі надавала йому часткову інформацію про хід його виконання однак, звіти про виконання доручення не подавала, оригінали довіреностей після закінчення строку їх дії не повертала, грошові кошти одержані за укладеними договорами в повному обсязі не передала.

Вказані обставини є підставою для критичної оцінки тверджень позивачки.

Зазначає, що позивачка є професійним адвокатом і багато років представляла інтереси відповідача.

13.02.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено усний договір доручення, на представництво інтересів під час продажу квартир в будинку АДРЕСА_1 , на виконання якого:

13.02.2016 року ОСОБА_1 було видано на ім`я ОСОБА_2 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Андрущенко Л.М. за реєстровим №35, яка передбачала право повіреного вчиняти від імені довірителя правочини та отримувати від його імені кошти за такими правочинами.

24.01.2017 року ОСОБА_1 було видано на ім`я ОСОБА_2 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом ІІІептицькою Є.В. за реєстровим №20, яка передбачала право повіреного вчиняти від імені довірителя правочини та отримувати від його імені кошти за такими правочинами.

06.09.2019 року ОСОБА_1 було видано на ім`я ОСОБА_2 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Власюк Т.М. за реєстровим №736, яка передбачала право повіреного вчиняти від імені довірителя правочини та отримувати від його імені кошти за такими правочинами.

Виконуючи покладене на неї доручення ОСОБА_2 протягом 2016 - 2019 років діючи від імені ОСОБА_1 на підставі вказаних довіреностей укладала з різними фізичними особами різні правочини, зокрема, попередні договори купівлі-продажу квартир в будинку за адресою: АДРЕСА_1 та отримувала від його імені грошові кошти за вказаними договорами.

За ст.1006 ЦК України ОСОБА_2 , як повірений, була зобов`язана подати ОСОБА_1 звіт про виконане доручення та передати все одержане нею у зв`язку з виконанням доручення, включаючи грошові кошти, які вона від імені ОСОБА_1 отримувала від осіб, які мали намір придбати у нього квартири.

ОСОБА_2 вказані зобов`язання не виконала. У зв`язку з наведеним ОСОБА_1 не відомо точно скільки всього, та яких саме договорів ОСОБА_2 уклала від його імені, скільки коштів вона отримала від його імені, та яким чином розпорядилася вказаними коштами.

В грудні 2019 року відповідач попросив позивачку надати йому звіт та розрахуватися з ним, після чого позивачка 28.12.2019 року перерахувала йому на картку ті грошові кошти в сумі 620 000 грн, вимоги про стягнення яких є предметом її позову у даній справі.

Однак звіт про виконання доручення ОСОБА_2 не подала, звірку та розрахунки з ОСОБА_1 не провела. Це призвело до фактичного припинення співпраці між ними в січні 2020 року, хоча офіційно довіреності, видані на її ім`я були скасовані лише 06.05.2020 року, після того як ОСОБА_1 стало очевидною недобросовісність дій ОСОБА_2

27.04.2020 року та 20.05.2020 року відповідач направив позивачці листи з вимогою надати звіт про виконані доручення, але отримав у відповідь лист від 26.05.2020 року з відмовою в наданні звіту з надуманих причин.

Відповідач вважає, що кошти в сумі 620 000 гривень, які були сплачені йому позивачкою 28.12.2019 року, це ті кошти, які були одержані позивачкою за вищевказаними попередніми договорами, вона передала йому за вищевказаними договорами.

ОСОБА_3 - представник ОСОБА_2 подала до апеляційного суду відзив, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки набуті без достатньої правової підстави відповідачем грошові кошти позивачу не повернуті, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, то суд вважав, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягали до задоволення, а тому з відповідача на користь позивача підлягали стягненню грошові кошти у розмірі 651 577 грн 53 коп., з яких - 620 000 грн - основного боргу і 31 577 грн 53 коп. - проценти за користування чужими грошовими коштами.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 07.06.2017 року між ТОВ «СТАНДАРТ БІЛДІНГ» та ОСОБА_1 укладено договір про участь у спільній діяльності у будівництві багатоповерхових житлових будинків АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 здійснював продаж квартир у даному будинку, як один із основних учасників договору про спільну діяльність.

Багатоквартирний будинок за адресою: АДРЕСА_1 було введено в експлуатацію 03.09.2019 року, що стверджується сертифікатом серії ІУ №01 від 03.09.2019 року.

Встановлено, що ОСОБА_2 28.12.2019 року перерахувала на картковий рахунок ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 620 000 гривні, що підтверджується копією дубліката квитанції №Р24А148010498С68552 від 28.12.2019 року.

Відповідач грошові кошти позивачу не повернув.

Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Як вірно зазначено судом, положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ст.1212 ЦК безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Згідно з ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, які передбачені цими актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, належать, зокрема, договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених у ст.11 цього кодексу.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення та його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення в зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17 (провадження №14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувачем майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондиційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Тлумачення частини третьої статті 651, частини четвертої статті 653, пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.

Вказане підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною у Постанові від 25.03.2020 року (справа №537/4259/15-ц).

Виходячи з наведеного суд першої інстанції вірно вважав, що оскільки між сторонами не було укладено жодного договору, то відповідач зобов`язаний повернути позивачу грошові кошти, як такі, що набуті без достатньої правової підстави.

Суд вірно не прийняв до уваги посилання відповідача на те, що грошові кошти сплачені позивачкою не є попередньою оплатою за купівлю квартири, а є частковим погашенням заборгованості перед відповідачем, оскільки такі обставини не знайшли свого підтвердження. Решта заперечень відповідача спростовується зазначеними вище нормами чинного законодавства.

За ч.2 ст.1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, а якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За ст.8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Враховуючи вищезазначені положення закону та відсутність договору, в якому було б встановлено відповідний розмір процентів, суд дійшов вірного висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, за аналогією закону.

Так, згідно наведеного позивачем в позовній заяві розрахунку відсотків, нарахованих за період від 28.12.2019 року до 03.07.2020 року складають 31 577 грн 53 коп.

З огляду на вищенаведене, так як набуті відповідачем без достатньої правової підстави грошові кошти позивачу не повернуті, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду не було надано, то суд вірно вважав позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягали до задоволення, а тому з відповідача на користь позивача підлягали стягненню грошові кошти у розмірі 651577 грн. 53 коп., з яких - 620000 грн. - основного боргу; 31577 грн. 53 коп. - проценти за користування чужими грошовими коштами.

Також, відповідно до ст.ст.133, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягали стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 6515 грн.78 коп.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 вересня 2023 року.

Головуючий:

Судді: