Справа № 171/358/23
Провадження № 2/211/1410/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Сарат Н.О.,

при секретарі Зоріній С.М.,

розглянувши в місті Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Апостолівської міської ради про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

згідно розпорядження Апостолівського міського голови № к-1/0/4-23 від 0Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Виконавчого комітету Апостолівської міської ради про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона 02.01.2023 за підписом секретаря Апостолівської міської ради Лесі Міхно, отриманим нею рекомендованим листом 13.01.2023, була звільнена із посади начальника відділу комунікацій з громадськістю виконавчого комітету Апостолівської міської ради у зв`язку із скороченням чисельності працівників, за пунктом 1 статті 40, статті 44 Кодексу законів про працю України.

Вважає розпорядження Апостолівського міського голови № к-1/0/4-23 від 02.01.2023 року за підписом секретаря Апостолівської міської ради Лесі Міхно незаконним з наступних підстав.

Відповідно до норм статті 49-2 КЗпП України: Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Однак, в порушення норм даної статті, персонального попередження про наступне вивільнення з посади, яку вона займала, не отримувала. Так само не стримувала пропозицію про наявність іншої роботи в установі.

Таким чином, відповідачем порушено норми статті 49-2 КЗпП України.

Окрім того, відповідно до статті 40 КЗпП України, Не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

З 26.10.2022 року та на момент звільнення вона перебувала у відпустці без збереження заробітної плати на період воєнного стану, що передбачено частиною 3 статті 12 Закону України № 2136-ІХ Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стан.

Частиною 1 статті 5 Закону України № 2136-ІХ Про організацію трудових відносин умовах воєнного стану передбачено, що у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зз`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

На момент підписання секретарем Апостолівської міської ради Лесею Міхно розпорядження № к-1/0/4-23 від 02.01.2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 », вона перебувала у відпустці без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану. Тобто її звільнено не у перший робочий день після закінчення відпустки без збереження заробітної плати, а, всупереч чинному законодавству, під час перебування у відпустці без збереження заробітної плати в воєнний часу

Таким чином, відповідачем порушено норми Кодексу законів про працю України та Закону України № 2136-ІХ Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану.

Також варто зазначити, що у розпорядженні Апостолівського міського голови М к-1к/0/4-23 від 02.01.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » за підписом секретаря Апостолівської міської ради Лесі Міхно, підставою для звільнення зазначено скорочення чисельності працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України та вказане рішення міської ради від 28.10.2022 №1392-45/УІІІ «Про затвердження структури виконавчих органів Апостолівської міської ради на 2023 рік».

Однак, як вбачається із Додатку 1 до рішення міської ради від 28.10.2022 № І392-45/VIII «Про затвердження структури виконавчих органів Апостолівської міської ради на 2023 рік», у затвердженій рішенням структурі та штатній чисельності виконавчого комітету Апостолівської міської ради відсутній як такий відділ комунікацій з громадськістю, із посади начальника якого її звільнено. Отже, фактично здійснено не скорочення чисельності працівників, як зазначено у розпорядженні «Про звільнення ОСОБА_1 », а скорочення штату працівників.

Враховуючи той факт, що на момент звільнення вона перебувала у відпустці, в яку пішла з 26.10.2022 року, її середньоденний заробіток за два останні місяці роботи до звільнення, враховуючи суму заробітної плати за вересень, жовтень 2022 року: заробітна плата у вересні 2022 становить 22958,48 грн., заробітна плата у жовтні 2022 становить 8101,60 грн. = разом 31060,08 грн. фактично відпрацьовані дні у вересні 2022 - 22 роб.дні, у жовтні - 11= разом 33 дні. 31060,08 грн. ділимо на 33 роб.днів = 941,21 грн.

Таким чином її середньоденна заробітна плата за фактично відпрацьовані дні протягом двох місяців до звільнення становить 941,21 грн. тамусить бути виплачена при винесенні рішення про поновлення на роботі, відповідно до кількості днів вимушеного прогулу із моменту її звільнення.

У зв`язку з незаконним звільнення просила суду скасувати розпорядження Апостолівського міського голови № к-1/0/4-23 від 02.01.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » за підписом секретаря Апостолівської міської гади Лесі Міхно, як протиправне, та поновити її на роботі із моменту звільнення, стягнувши з Виконавчого комітету Апостолівської міської ради на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу із розрахунку середньоденної заробітної плати 941,21 грн. в день з моменту звільнення на роботі до поновлення на роботі.

Ухвалою суду від 23.03.2023 відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву, направивши на адресу суду відзив на позовну заяву. Просили в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, зазначивши, що 25 жовтня 2022 року позивач звернулася з письмовою заявою до Відповідача про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 26.10.2022, відповідно до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». На підставі вказаної заяви відповідачем було надано відпустку позивачу з 26.10.2022 на період дії воєнного стану за угодою сторін, про що Відповідачем було видано відповідне розпорядження № к-406/0/4-22 від 25.10.2022. Надалі, під час перебування позивача у відпустці, а саме 28 жовтня 2022 року, Апостолівською міською радою (окрема юридична особа), яка є органом управління Відповідача, було прийнято рішення «Про затвердження структури виконавчих органів Апостолівської міської ради на 2023 рік» № 1392-45/VIII від 28.10.2022. Відповідно до вказаного рішення міської ради, в структурі виконавчого комітету Апостолівської міської ради на наступний (2023) рік такої посади, яку обіймала Позивач, а саме начальник відділу комунікацій з громадськістю, передбачено не було. Таким чином, у зв`язку із запланованим на 2023 рік проведенням у виконавчому комітеті Апостолівської міської ради скорочення штату та чисельності працівників, у тому числі і Позивача, 01.11.2022 на адресу останньої (яка зазначена в її особовій справі АДРЕСА_1 , як того вимагає ст. 49-2 КЗпП України, було направлено відповідне персональне попередження про наступне вивільнення вих. № 2706/0/2-22 від 01.11.2022. Це попередження направлялось поштою, з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

У вказаному попереджені Позивачу повідомлялось про те, що 02.01.2023 посада, яку вона займає підлягає скороченню, а Позивач підлягає вивільненню відповідно до, п1 ст. 40 КЗпП України, з дотриманням вимог чинного законодавства України, наданням пільг та компенсацій згідно із Законом. При цьому Позивачу було повідомлено про те, що у структурі виконавчого комітету Апостолівської міської ради з 01.01.2023 наявні вакантні посади, які вона може зайняти відповідно до чинного законодавства. Однак, 13.12.2022 зазначене поштове відправлення було повернуто (без вручення), на адресу відповідача, у зв`язку з тим, що адресат (Позивач) відсутній за вказаною адресою, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, довідкою про причини повернення, поштовим конвертом та роздруківкою додатку «Укрпошта» з трекінгом поштового відправлення (копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення; довідки про причини повернення; поштового конверта та роздруківка додатку «Укрпошта» з трекінгом поштового відправлення. Згідно судової практики Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.04.2018 по справі №800/547/17 зазначається, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення «належним». При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю Комісії, а тому не може свідчити про неправомірність її дій».

Виходячи з вищезазначеного та враховуючи, що позивач особисто надав свою адресу фактичного проживання та місця проживання за державною реєстрацією при заповнені особової картки працівника виконавчого комітету Апостолівської міської ради на яку і було направлено попередження про наступне вивільнення вих. № 2706/0/2-22 від 01.11.2022 та розпорядження № к-1/0/4-23 від 02.01.2023 Апостолівського міського голови «Про звільнення ОСОБА_1 », вважають, що твердження позивача щодо його неналежного повідомлення хибними та необґрунтованими.

Що стосується тверджень позивача, про порушення відповідачем ст. 40 КЗпП України, відповідно до якої не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці, вважаємо за необхідне зазначити наступне.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, в Україні введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, який триває безперервно до теперішнього часу.

24 березня 2022 набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ від 15.03.2022.

Частиною 3 статті 1 вказаного Закону передбачено, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Так, згідно ч.1 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Таким чином, зі змісту зазначеної норми Закону вбачається, що в період дії воєнного стану: По-перше: роботодавець фактично має повне та законне право звільнити працівника, який на день прийняття такого рішення (рішення про звільнення), перебуває у відпустці; По-друге: У випадку такого звільнення, датою звільнення такого працівника, зазначається дата його першого робочого дня, після закінчення відпустки.

Однак у випадку звільнення Позивача та зазначення дати його звільнення, слід зауважити про наступне. Відповідачу, як роботодавцю позивача, з об`єктивних причин не була відома дата закінчення її відпустки (і, відповідно, не була відома дата першого робочого дня, після закінчення відпустки), оскільки позивач у своїй заяві па відпустку від 25.10.2022 не зазначив кінцеву дату своєї відпустки. Крім того, вже під час перебування позивача у відпустці, а саме 28.10.2022, Апостолівською міською радою (окрема юридична особа), яка є органом управління Відповідача, було прийнято рішення «Про затвердження структури виконавчих органів Апостолівської міської ради на 2023 рік» № 1392-45/VІІІ від 28.10.2022, відповідно до якого, в структурі виконавчого комітету Апостолівської міської ради на наступний (2023) рік такої посади, яку обіймала Позивач, а саме начальник відділу комунікацій з громадськістю, передбачено не було та після закінчення відпустки у позивача не могло бути першого робочого дня (дата якого була б датою його звільнення), оскільки посада, яку займала позивач, з 02.01.2023 була скорочена, на підставі вищезазначеного рішення Апостолівської міської ради (орган управління Відповідача).

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що позивач у продовж більш ніж 2-х місяців (період з 26.10.2022) з відпустки на роботу так і не вийшла, а з 02 січня 2023 року почала діяти нова структура, відповідачем було видано розпорядження № к-1/0/4-23 від 02.01.2023 про звільнення Позивача (копія розпорядження додається). Того ж дня, а саме 02.01.2023, копія розпорядження про звільнення, поштою, була направлена на адресу Позивача.

Таким чином вбачається, що при звільнені позивача, відповідач діяв виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, при цьому жодних законних прав та свобод Позивача не порушував. У зв`язку з чим просили в задоволення позовних вимог відмовити в повному обсязі.

01.05.2023 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив. В обґрунтування відповіді на відзив зазначено, 01.11.2022 на її адресу (яка зазначена у особовій справі 53860, АДРЕСА_2 ) було направлено відповідне персональне попередження про наступне вивільнення вих.№2706/0/2-22 від 01.11.2022, яке направлялося поштою, з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Однак, як зазначає Відповідач у своєму Відзиві, 13.12.2022 зазначене поштове відправлення було повернуто (без вручення) на адресу Відповідача у зв`язку з тим, що адресат (Позивач) відсутній за вказаною адресою.

Однак із роздруківки додатку «Укрпошта» з трекінгом поштового відправлення, наданої Відповідачем (додається) вбачається, що відправлення прийняте поштовою службою 02.11.2023, згідно трекінгу, навіть не надходило до відділення Укрпошти у місті Зеленодольську (індекс 53860), а було повернуто Відповідачеві до міста Апостолове (індекс 53802) із сортувального центру (ТЕРМІНАЛ Україна).

Виходячи з цього, твердження Відповідача у Відзиві про повернення листа на адресу Відповідача у зв`язку з тим, що адресат (Позивач) відсутній за вказаною адресою є абсолютно неправдивим. Крім того, у період з 01.11.2022 по 13.12.2022 вона перебувала за місцем своєї реєстрації, адреса якого збігається із поштовою адресою, вказаною відповідачем для надсилання поштових відправлень, тому твердження Відповідача про відсутність її за вказаною адресою не відповідає дійсності. Надана Відповідачем у додатках до Відзиву Довідка про причини повернення не може бути взятою до уваги, оскільки на ній відсутні будь-які розпізнавальні знаки, що свідчили б про її належність саме до цього відправлення, а також відсутнє прізвище працівника поштового зв`язку, яким зафіксовано факт невручення листа через відсутність адресата за вказаною адресою, а також відсутні дати проведення зазначених операцій, що не дозволяє підтвердити факт надходження даного листа до зазначеного відділення і причини його невручення.

Згідно із ч. 2 ст. 7 Закону № 2136 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання та зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем і працівником.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також, у підтвердження факту свідомого неналежного попередження про наступне вивільнення та про наявні вакантні посади з боку Відповідача, що під час надсилання вже власне розпорядження про її (Позивача) звільнення, Відповідач використав усі можливі засоби комунікації (у тому числі і електронні), що вбачається із додатку, наданого Відповідачем до Відзиву, а саме супровідного листа до цього розпорядження (додається), на якому вказано всі способи відправлення їй (Позивачеві) супровідного листа та розпорядження про звільнення. Але Відповідач не вчинив так само під час надсилання мені попередження про наступне вивільнення та про наявні вакантні посади.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки». Згідно розпорядження Апостолівського міського голови від 25.10.2022 №к- 406/0/4-22 їй було надано відпустку без збереження заробітної плати із 26.10.2022, що підтверджують копії розпорядження і заяви, надані Відповідачем у додатках до Відзиву. 28.10.2022 Апостолівською міською радою було прийнято рішення «Про затвердження структури виконавчих органів Апостолівської міської ради на 2023 рік» №1392-45/УІІІ, відповідно до якого в структурі виконавчого комітету Апостолівської міської ради на 2023 рік посади, яку вона (Позивач) обіймала, передбачено не було.

На момент початку її (Позивача) відпустки, а саме на 26.10.2022, та протягом неї, їй (Позивачеві) не було відомо про намір Відповідача внести зміни до структури виконавчого комітету Апостолівської міської ради та, як наслідок - позбавити її займаної посади. Так само, як вбачається із викладених нею вище аргументів, і після прийняття даного рішення Відповідач не повідомив її про наступне вивільнення та не запропонував наявні вакантні посади згідно вимог статті 49-2 КЗпП України. Відповідач у Відзиві стверджує, що йому не була відома дата закінчення моєї (Позивача) відпустки і, через мій (Позивача) невихід на роботу упродовж більш ніж 2-х місяців, було видано розпорядження про її звільнення. Усупереч нормам ч.1 ст.5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Згідно із ч. 2 ст. 7 Закону № 2136 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання та зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем і працівником. Зважаючи на це, Відповідач мав можливість зв`язатися зі мною (Позивачем) за допомогою будь-яких засобів як телефонної, так і електронної комунікації, для уточнення інформації, яка, як він стверджує у Відзиві, була йому невідома - а саме дату закінчення моєї відпустки, з метою повідомлення мене про наступне вивільнення та недопущення порушення зі свого боку (Відповідача) чинного трудового законодавства, зокрема і в частині звільнення мене (Позивача) у період перебування у відпустці.

Згідно ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що на підставі наказу № 158-К від 17.03.2021 року ОСОБА_1 працювала на посаді начальника відділу комунікацій з громадськістю виконавчого комітету Апостолівської міської ради, що не заперечується сторонами ( а.с. 35 зворотна сторона).

25.10.2022 року начальник відділу комунікацій з громадськістю Березняк Р.А. звернулась до секретаря Апостолівської міської ради Міхно Л.М. з заявою про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 26.10.2022 року, відповідно до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» ( а.с. 20).

25.10.2022 року розпорядженням Апостолівського міського голови, за підписом секретаря міської ради Лесі Міхно, керуючись ст. 42, ст. 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року № 2136-ІХ, Закону України «Про внесення змін до деяких актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-ІХ, ОСОБА_1 , начальникові відділу комунікацій з громадськістю виконкому міської ради, надано відпустку без збереження заробітної плати з 26.10.2022 на період дії воєнного стану за угодою сторін ( а.с. 21).

Згідно розпорядження Апостолівського міського голови № к-1/0/4-23 від 02.01.2023 року за підписом секретарі Апостолівської міської ради Лесі Міхно, ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу комунікацій з громадськістю виконкому міської ради ( код 1229.3), з 02.01.2023 року, у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підстава звільнення попередження про наступне вивільнення, у зв`язку зі скороченням чисельності працівників від 01.11.2022 № 2706/0/2-22 ( а.с. 6). Розпорядження про звільнення ОСОБА_2 отримала рекомендованим листом 13.01.2023 ( а.с. 7).

Не погоджуючись з розпорядженням про звільнення, вважаючи, що відповідачем допущено порушення ст.ст.40, 44 КЗпП України, за захистом своїх трудових прав позивач звернувся до суду з даним позовом.

Як слідує зі ст.55 Конституції України та ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України.

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також у збереженні роботи.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України). Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст.40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

До того ж, в постанові Пленуму ВСУ від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці та про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. В усіх випадках звільнення за п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України.

Відповідач посилається, що персональне попередження про наступне вивільнення вих. № 2706/02/2-22 від 01.11.2022, як того вимагає ст. 49-2 КЗпП України, позивачу було направлено на адресу, яка зазначена в її особовій справі: АДРЕСА_2 . Це попередження направлялось поштою, з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. У вказаному попередження позивачу повідомлялось про те, що 02.01.2023 посада, яку вона займає підлягає скороченню, а позивач підлягає вивільненню відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, з дотриманням вимог чинного законодавства України, наданням пільг та компенсацій згідно із Законом. При цьому позивачу повідомлено про те, що у структурі виконавчого комітету Апостолівської міської ради з 01.01.2023 наявні вакантні посади, які вона може зайняти відповідно до чинного законодавства.

Однак, щодо даного посилання відповідача, суд відноситься критично, оскільки докази отримання попередження позивачем щодо майбутнього вивільнення та наявність вакантних посад в матеріалах справи відсутні. Та погоджується з доводами позивача, що відповідач отримавши повернене поштове відправлення без вручення позивачеві, свідомо проігнорував норми ч. 2 ст. 7 Закону № 2136 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та не вжив жодних заходів для належного повідомлення позивача про наступне вивільнення та пропозиції іншої роботи.

Відповідно ч. 2 ст. 7 Закону № 2136 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником.

Крім того, відсутні докази, з описом вкладення, що саме направлялось рекомендованим листом на адресу позивача.

Щодо посилання відповідача на ч. 1 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», суд зазначає наступне.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю передбачені статтями 43-46 Конституції України. Разом з тим відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Стаття 5 Закону № 2136, щодо особливостей розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 Закону № 2136, протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки". У період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки".

Враховуючи встановлені обставини, те що на момент підписання секретарем Апостолівської міської ради розпорядження № к-1/0-23,, 02.01.2023року «Про звільнення ОСОБА_1 »,остання перебувала у відпустці без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану, за згодою сторін, суд приходить до висновку, що відповідачем не було додержано вимог ст.49-2 КЗпП України та Закону України № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Відтак допущено грубе порушення порядку звільнення працівника на підставі п.1 ст.40 КЗпП України є очевидним.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст. 43 Конституції України та ст. 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом ч. 1 ст. 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

За таких обставин, позов в цій частині підлягає задоволенню, порушені права позивача - відновленню шляхом скасування оскаржуваного розпорядження, поновленням ОСОБА_1 з 02 січня 2023 року на тій же посаді, з якої вона була звільнена.

Суд зауважує, що хоча згідно із ч.3 ст.64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, однак скорочення посади, яку займав працівник, не є підставою для відмови в задоволенні позову про поновлення на роботі. У разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису, ввівши скорочену посаду (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2019 року (справа №756/6746/16-ц, провадження № 61-17594св18).

Вирішуючи вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з такого.

За приписами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі № 917/549/20).

Разом із тим, позивачем на підтвердження своїх вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не надано належних та допустимих доказів (письмових або електронних), які б відповідали вимогам процесуального законодавства, а саме, довідки, щодо нарахованої заробітної плати, чи табуляграми щодо отримання заробітної плати протягом двох місяців до звільнення. Відповідного клопотання про витребування доказів позивачем не заявлялось. Інших належних доказів на підтвердження зазначених доводів до суду представлено не було, відтак позиція позивача, щодо стягнення на її користь заробітної плати за час вимушеного прогулу із розрахунку середньоденної заробітної плати 941,21 грн. в день з моменту звільнення на роботі до поновлення на роботі, залишилася недоведеною та не може бути прийнята судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ Про судовий збір, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

З огляду на ухвалення рішення на користь позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Відповідно до ч.7 ст.235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

У порядку п.2, п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допустити до негайного виконання.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 258-259, 263-265, 273, 274, 280-284, 354, 355, 430 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Апостолівської міської ради про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Скасувати розпорядження Апостолівського міського голови № к-1/0/4-23 від 02.01.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновити ОСОБА_1 на роботі з моменту звільнення з 02.01.2023 року.

Рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 допустити до негайного виконання.

Стягнути з Виконавчого комітету Апостолівської міської ради () до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в розмірі 1073 ( одну тисячу сімдесят три) гривні 60 коп.

У задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Н. О. Сарат