ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/8842/16-ц Номер провадження 22-ц/814/1746/23Головуючий у 1-й інстанції Ференчук О.В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника Бережного Геннадія Васильовича

на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 січня 2017 року, ухвалене у складі судді Ференчук О.В.,

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року ПАТ «Укрсиббанк» звернулося з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.12.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» і відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту № за яким остання отримала кредит у розмірі 15000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,5% на рік з кінцевим терміном повернення 07.12.2016 року.

07.12.2006 року в забезпечення виконання кредитних зобов?язань ОСОБА_4 по вказаному кредитному договору укладено договір поруки з ОСОБА_3 .

Вказав, що відповідачі не виконують належним чином умови договорів, в зв`язку з чим станом на 06.07.2016 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 2729,90 доларів США, пеня у розмірі 9878,00 грн., які позивач просить стягнути солідарно з відповідачів.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 січня 2017 року позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № від 07.12.2006 р. у розмірі 2729 дол. США 90 центів, пеню в сумі 9878 грн. та судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачі взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та договором поруки не виконали, тому наявні правові підстави для задоволення позову.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05.10.2020 у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Бережного Г.В. про перегляд заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 січня 2017 року відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Бережний Г.В. оскаржив його в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду подавши апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвали нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні докази отримання позичальником кредитних коштів.

Вказала, що грошові кошти, в розмірі вказаному в договорі про надання споживчого кредиту вона не отримувала, грошові кошти їй були надані у меншому розмірі.

Окрім того, посилалась на безпідставність дій банку щодо збільшення розміру процентів за користування кредитом, а також на необґрунтованість вимог позивача щодо дострокового повернення кредиту.

Також, просила застосувати строки позовної давності.

Від Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просило рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 року № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів, 07.12.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № за яким остання отримала кредит у розмірі 15000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,5% на рік з кінцевим терміном повернення 07.12.2016 року (т. 1, а.с. 18-23).

Цього ж дня в забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника за вищевказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_3 укладено договір поруки № 72721 (т. 1, а.с. 27-28).

У п. 1.2 договору поруки вказано, що поручителю добре відомі всі умови основного договору, зокрема: сума основного договору - 15000 дол. США та термін виконання основного зобов`язання - 07 грудня 2016 року.

Пунктом 1.3 вищевказаного договору визначено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору.

28 січня 2016 року АТ «УкрСиббанк» направило ОСОБА_1 та ОСОБА_3 досудову вимогу про сплату суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 (т. 1, а.с. 29-32).

Вищевказану вимогу ОСОБА_1 отримала 08.02.2016, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 1, а.с. 36).

Вимога адресована ОСОБА_3 повернулася до позивача без вручення з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т. 1, а.с. 33-34).

Внаслідок невиконання умов кредитного договору № 0 від 07.12.2006 року виникла заборгованість, яка станом на 06.07.2016 року становить: 2729,90 дол. США - заборгованість по кредиту та процентам та 9878 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за строк з 12.07.2015 по 06.07.2016.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції враховуючи, що відповідачі взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та договором поруки не виконали, прийшов до висновку про їх обґрунтованість.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом 1.2.2 договору про надання споживчого кредиту визначено, що позичальник зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни встановлені графіком погашення кредиту (додаток № 1 до договору).

З графіком погашення кредиту відповідач була ознайомлена належним чином, що підтверджується її особистим підписом (т. 1, а.с. 24-26).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до п. 1.3.1 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 07.12.2006 передбачено, що за використання кредитних коштів протягом 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту процентна ставка встановлюється у розмірі 9,50 % річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 9.2 даного Договору.

У пункті 9.2 вищевказаного договору вказано, що відповідно до вимог статті 625 ЦК України сторони погодили, що протягом дії договору банк відповідно до умов п. 1.3.1 договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення, зокрема через порушення позичальником кредитної дисципліни (тобто, неналежного виконання умов договору та /або умов договорів, за яким надано забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором).

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо безпідставності збільшення процентної ставки за користування кредитом не знайшли свого підтвердження, оскільки сторони в письмовому порядку обумовили право банку на збільшення розміру процентів за користування кредитом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

У справі, що переглядається у розділі 11 договору про надання споживчого кредиту, сторони визначили порядок дострокового повернення кредиту.

Зокрема, у п. 11.1 договору зазначено, що відповідно до ст. ст. 525, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання обставин визначених у п.п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове про дострокове повідомлення від банку.

Матеріалами справи підтверджено, що позичальник ОСОБА_1 досудову вимогу баку про дострокове повернення кредиту отримала 08.02.2016, проте заборгованість у визначений термін не сплатила.

Отже, сторони кредитних правовідносин на власний розсуд врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання у відповідності до статті 1050 ЦК України, тому доводи апеляційної скарги у даній частині не заслуговують на увагу.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Пунктом 7.1 кредитного договору визначено, що за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених цим договором банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в наступному порядку, а саме:

-в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні;

-в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті;

-пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості і розраховується за методом «факт/360», але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування.

Таким чином, внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань, враховуючи вищевказані умови кредитного договору, банк правомірно здійснив нарахування пені, розмір якої відповідачем не спростований.

Доводи апеляційної скарги щодо застосування строку позовної давності колегія суддів відхиляє з наступних підстав.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов?язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір було укладено 07 грудня 2006 року зі строком повернення до 07 грудня 2016 року, вимога про дострокове повернення заборгованості направлена банком 28.01.2016, а до суду з даним позовом позивач звернувся у липні 2016 року, тобто в межах строку позовної давності.

Пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитним договором була нарахована за період з 12.07.2015 по 06.07.2016, тобто в межах позовної давності визначеної ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).

Пунктом 1.3 договору поруки визначено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору.

У відповідності до п. 3.1 договору поруки цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для солідарного стягнення з боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором.

Згідно із статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об?єктивно не залежали від нього.

До Полтавського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій вона просила скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що суму заборгованості нею погашено в повному обсязі. На підтвердження даної обставини долучила копії квитанцій про сплату заборгованості (т. 2, а.с. 187- 189).

Згідно довідки АТ «УкрСиббанк» виданої ОСОБА_1 вбачається, що станом на 26.08.2021 року отриманих та непогашених кредитів в АТ «УкрСиббанк» не має (т. 2, а.с. 190).

Від АТ «УкрСиббанк» надійшла заява в якій вказано, що зобов`язання між банком та ОСОБА_1 є припиненими внаслідок звільнення (прощення боргу), кредитором боржника від його обов`язків згідно ст. 605 ЦК України (т. 2, а.с. 167).

Отже, юридичний спір між сторонами зник на стадії апеляційного провадження, тому за цих обставин рішення суду першої інстанції не може бути скасоване, оскільки на час його ухвалення спірні правовідносини існували.

Враховуючи межі апеляційного перегляду, з огляду на те, що обставини у справі змінилися після ухвалення оскаржуваного рішення, тому підстав для скасування рішення місцевого суду колегія суддів не вбачає.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника Бережного Геннадія Васильовича залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: А. І. Дорош

О. А. Лобов