№ 201/4027/14-ц
провадження 4-с/201/54/2023
УХВАЛА

27 вересня 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» і Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на протиправну діяльність виконавця і визнання незаконними постанов про відкриття провадження та встановлення обмежень і їх скасування,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «Надра» в 2014 році звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву було задоволено, це рішення набрало законної сили, 22 жовтня 2014 року по справі відразу були видані виконавчі листи, які були направлені для виконання за місцем знаходження боржника. Державним виконавцем відкрите виконавче провадження по вказаному виконавчому листу, проводилися виконавчі дії.

ОСОБА_1 12 липня 2023 року звернувся до суду зі скаргою стосовно протиправної діяльності, на його думку, державного виконавця Соборного відділу ДВС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), де він посилається на наступне: в провадженні Соборного ВДВС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження ВП № 51026966 з примусового виконання виконавчого листа № 201/4027/14-ц виданий 22 жовтня 2014 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь АТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 362 366 грн. 33 коп. Відповідно до відповіді, наданої на заяву про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, було отримано відповідь про те, що виконавче провадження знищено за закінченням терміну зберігання.

Відповідно до копії виконавчого листа № 201/4027/14-ц виданий 22 жовтня 2014 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська зазначено, що строк пред`явлення до виконання становить до 13 жовтня 2015 року. В той же час постанова про відкриття виконавчого провадження була винесена 10 травня 2016 року, тобто із пропуском встановленого строку на пред`явлення виконавчого листа.

Також, представником боржника було направлено запит до Соборного відділу державної виконавчої служби з метою отримання відомостей, про можливе пред`явлення виконавчого документу до виконання у встановлений законом строк. Відповідно до відповіді наданої на адвокатський запит встановлено, що виконавчий лист № 201/4027/14-ц, виданий 22 жовтня 2014 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська не перебував на виконанні до 13 жовтня 2015 року.

Якщо виконавчий документ був виданий до 04 жовтня 2016 року із зазначенням строку пред`явлення в один рік, однак після повернення виконавчого документу в рамках дії нової редакції Закону України «Про виконавче провадження», вступають дії норми нової редакції Закону який визначає, що з 05 жовтня 2016 року строк пред`явлення виконавчих документів до виконання, після переривання строку, шляхом пред`явлення виконавчого документу до виконання, становить 3 роки.

В рамках виконавчого провадження ВП № 510І6966 було винесено: постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10 травня 2016 року, постанову про арешт коштів боржника від 26 грудня 2019 року, постанову про розшук майна боржника від 26 грудня 2019 року, постанову про повернення виконавчого документу стягувану від 26 грудня 2019 року.

Таким чином, стягувач пропустив строк пред`явлення виконавчого документу до виконання, а державний виконавець порушив ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження», (в редакції 1999 року); стягувач не звертався за поновленням пропущеного строку на пред`явлення виконавчого листа, а тому державний виконавець мав відмовити у відкритті виконавчого провадження та повідомити про необхідність у зверненні до суду за поновленням пропущеного строку.

Враховуючи вищезазначені обставини, дії державного виконавця є неправомірними. Отже, постанова про відкриття виконавчого провадження винесена неправомірно з порушенням Закону, державним виконавцем було неправомірно винесено інші постанови в рамках виконавчого провадження, а саме: постанову про арешт майна боржника, постанову про розшук майна боржника постанову про арешт коштів боржника, постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Враховуючі вищезазначені обставини, через неправомірні дії державного виконавця було неправомірно застосовано заходи примусового виконання, які призвели до неправомірного обтяження майна боржника, тому необхідно визнати неправомірною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 51026966 від 10 травня 2016 року, визнати неправомірними та скасувати постанови винесені в рамках виконавчого провадження ВП № 51026966, а саме: постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10 травня 2016 року, постанову про арешт коштів боржника від 26 грудня 2019 року, постанову про розшук майна боржника від 26 грудня 2019 року, постанову про повернення виконавчого документу стягувану від 26 грудня 2019 року - видані старшим державним виконавцем Соборного ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Савостіною О.В. та зобов`язати посадових осіб Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) скасувати заходи примусового виконання, а саме - арешт майна боржника, накладений в рамках виконавчого провадження ВП № 51026966 постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, шляхом вилучення записів про арешт майна боржника - ОСОБА_1 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про обтяження № 14495929 та № 24349813.

Вважаючи свої права порушеними, заявник просив визнати протиправною бездіяльність вказаного державного виконавця у цьому виконавчому провадженні та скасувати зазначені постанови. Цей виконавець також не повідомив заявника своєчасно про виконавчі дії навіть після звернення до них адвоката заявника, не роз`яснив йому його права, вважає вказані і інші дії державного виконавця неправомірними, протиправним та просили визнати неправомірними дії цього виконавця, який не виконав вимог Закону України «Про виконавче провадження», ставить питання про визнання вказаних дій та бездіяльності протиправними та фактично визнання постанови про встановлення обмежень протиправною, задовольнивши скаргу в повному обсязі.

Представник Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), державний виконавець Савостіна О.В. в засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Фактично заперечувала проти мотивів та обґрунтування скарги, вважаючи факти викладені в скарзі хибними та неправдивими. Доводи заперечення проти скарги свідчать про те, що порушень закону з їх боку не було. Всі дії у виконавчому провадженні щодо виконання рішення суду вчинені у відповідності до чинного законодавства без порушення прав сторін виконавчого провадження, а дії скаржника направлені на ухилення від відповідальності за невиконання наказу суду.

Представник ПАТ КБ «Надра» заперечувала проти доводів та обґрунтування скарги, вважаючи вимоги безпідставними та не можливими до задоволення: скаржник не платив передбачені договором платежі, мав борг по кредитному договору і виконавець правомірно виніс постанови про обмеження. Заперечення проти скарги свідчать про те, що порушень закону з боку державного виконавця не було, просили в задоволенні скарги відмовити.

З`ясувавши думку сторін та учасників спору, перевіривши матеріали скарги і справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає скаргу обгрунтованою та підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України, приватних виконавців. Таким чином, при прийнятті до примусового виконання виконавчих документів, виконавець має діяти на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно ПАТ КБ «Надра» в 2014 році звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву було задоволено, це рішення набрало законної сили, 22 жовтня 2014 року по справі відразу були видані виконавчі листи, які були направлені для виконання за місцем знаходження боржника. Державним виконавцем відкрите виконавче провадження по вказаному виконавчому листу, проводилися виконавчі дії.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України: 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 6. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 7. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. 8. Обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи, зокрема виконавчі листи з виконання судових рішень, можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

Судом з`ясовано, що в провадженні Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження ВП № 51026966 з примусового виконання виконавчого листа № 201/4027/14-ц виданий 22 жовтня 2014 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 362 366 грн. 33 коп. Відповідно до відповіді, наданої на заяву про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження було отримано відповідь про те, що виконавче провадження знищено за закінченням терміну зберігання.

Також, було надано копію постанови про відкриття виконавчого провадження з ідентифікатором доступу для сторін виконавчого провадження. Відповідно до пошуку в АСВП за номером та ідентифікатором доступу було виявлено скан-копію виконавчого листа та постанов, які були винесені в рамках виконавчого провадження. Відповідно до копії виконавчого листа № 201/4027/14-ц виданий 22 жовтня 2014 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська зазначено, що строк пред`явлення до виконання становить до 13 жовтня 2015 року.

В той же час постанова про відкриття виконавчого провадження була винесена 10 травня 2016 року, тобто із пропуском встановленого строку на пред`явлення виконавчого листа.

Також, представником боржника було направлено запит до Соборного відділу державної виконавчої служби з метою отримання відомостей, про можливе пред`явлення виконавчого документу до виконання у встановлений законом строк. Відповідно до відповіді наданої на адвокатський запит встановлено, що виконавчий лист № 201/4027/14-ц, виданий 22 жовтня 2014 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська не перебував на виконанні до 13 жовтня 2015 року.

Відповідаючи на питання порушення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання було зазначено, що відповідно до п. 5 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Однак дана думка є хибною яка зводиться до самовільного трактування норм законодавства. Відповідно до ст. 58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Дана норма прикінцевих та перехідних положень виключає колізію стосовно строків пред`явлення виконавчого документу до виконання, які були видані під час дії старої редакції Закону України «Про виконавче провадження», яка визначала строк на пред`явлення виконавчих документів терміном в один рік.

Тобто, якщо виконавчий документ був виданий до 04 жовтня 2016 року із зазначенням строку пред`явлення в один рік, однак після повернення виконавчого документу в рамках дії нової редакції Закону України «Про виконавче провадження», вступають дії норми нової редакції Закону який визначає, що з 05 жовтня 2016 року строк пред`явлення виконавчих документів до виконання, після переривання строку, шляхом пред`явлення виконавчого документу до виконання, становить 3 роки.

Враховуючи вищезазначені обставини, дана норма закону не має зворотньої дії в часі та не виправдовує неправомірні дії державного виконавця.

Також, в рамках виконавчого провадження ВП № 510І6966 було винесено: постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10 травня 2016 року, постанову про арешт коштів боржника від 26 грудня 2019 року, постанову про розшук майна боржника від 26 грудня 2019 року, постанову про повернення виконавчого документу стягувану від 26 грудня 2019 року

Відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець повинен був винести постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження та роз`яснити стягувачу про необхідність поновлення пропущеного строку.

Суд зазначає, що стягувач не звертався за поновленням пропущеного строку на пред`явлення виконавчого листа, а тому державний виконавець мав відмовити у відкритті виконавчого провадження та повідомити про необхідність у зверненні до суду за поновленням пропущеного строку.

Враховуючи вищезазначені обставини, дії державного виконавця є неправомірними. Отже, постанова про відкриття виконавчого провадження винесена неправомірно з порушенням Закону, державним виконавцем було неправомірно винесено інші постанови в рамках виконавчого провадження, а саме: постанову про арешт майна боржника, постанову про розшук майна боржника постанову про арешт коштів боржника, постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.

Враховуючі вищезазначені обставини, через неправомірні дії державного виконавця було неправомірно застосовано заходи примусового виконання, які призвели до неправомірного обтяження майна боржника.

Відповідно до ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Виконавчий лист був виданий Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, тому розгляд скарги має розглядатись Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська.

Відповідно до ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Також, у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначено, що постанова може бути оскаржена до суду у 10-ти денний строк з дня отримання. Копія постанови про відкриття виконавчого провадження була отримана 04 липня 2023 року, а тому строк на оскарження встановлюється з 04 липня 2023 року по 14 липня 2023 року.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обгрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Вважаючи свої права порушеними, заявник просив визнати протиправною бездіяльність вказаного державного виконавця у цьому виконавчому провадженні та скасувати зазначені постанови.

Отже, цей виконавець також не повідомив заявника своєчасно про виконавчі дії навіть після звернення до них адвоката заявника, не роз`яснив йому його права, вважає вказані і інші дії державного виконавця неправомірними, протиправним та просили визнати неправомірними дії цього виконавця, який не виконав вимог Закону України «Про виконавче провадження», ставить питання про визнання вказаних дій та бездіяльності протиправними та фактично визнання постанови про встановлення обмежень протиправною, задовольнивши скаргу в повному обсязі.

Не може суд прийняти до увагу вказану позицію банку та виконавчої служби з огляду на наступне.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів визначає Закон України «Про виконавче провадження» та інші нормативно-правові акти. Так, статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 1-1) судові накази; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; виконавчих написів нотаріусів; посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», (в попередній редакцій) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», (в редакції чинній на момент прийняття постанови) державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

При вчиненні виконавчих дій державний виконавець керувався Законом України «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла до 04 жовтня 2016 року.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження», в редакцій Закону 1999 року, посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню з наступного дня після його постановлення.

Враховуючі вищезазначені обставини, стягувач пропустив строк пред`явлення виконавчого документу до виконання, а державний виконавець порушив ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження», (в редакції 1999 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи.

Отже, стягувач мав сам цікавитися з розумним інтервалом часу виконавчим провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Однак вказаного він не зробив, своїх обов`язків по своєчасному пред`явленню виконавчого листа до виконання і спонукання державного виконавця до своєчасних правомірних дій не виконав.

Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany)).

Вказане свідчить про не бажання стягувача добросовісно виконувати набравше законної сили рішення суду і порушення закону в цій частині. Дії державного виконавця також не відповідають вимогам закону.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, висловленою, зокрема, у п. 45 рішення в справі «Бочаров проти України», п. 53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», п. 43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Згідно частини 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суду не подано належних, достатніх та допустимих доказів щодо беззаперечного своєчасно і фактичного правомірного виконання рішення суду чи приписів державного виконавця заявником. Отже, докази, які вказували б на порушення державним виконавцем чинного законодавства та прав боржника, як сторони виконавчого провадження, щодо виконання рішення суду, з підстав, зазначених у скарзі - суду надані, відповідні обставини порушення закону - судом встановлено.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року у справі № 572/2303/19 (провадження № 61-407св20) вказано, що відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановивши, що матеріалами виконавчого провадження підтверджена наявність навмисного невиконання рішення суду з боку заявника, а останній не був позбавлений подати такі докази на спростування наявного у виконавчому провадженні, проте належними та допустимими доказами не спростував, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, прийшов правильного висновку про відмову в задоволенні скарги».

Частиною 1 ст. 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. І ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Отже, державний виконавець своїми діями порушив права заявника, тому його дії та постанова про накладення обмежень є не законними.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Статтею 384 ЦПК України визначено, що постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року визначено, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З аналізу вищезазначеного суд робить висновок про те, що на виконання вказаних рішень районного суду державний і приватний виконавець повинен дотримуватися вимог законодавства про виконавчу службу, виконавче провадження та інш., перевіряти правильність виконавчих документів межах своїх повноважень (описки та інш.), дотримуватися вимог про строки пред`явлення виконавчих документів до виконання і в цьому сенсі державним виконавцем зроблене не все, що потрібно робити згідно вказаної Інструкції та Закону, цей приватний виконавець не допустив неправомірні дії та бездіяльність.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що скарга підлягає задоволенню.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Не може суд прийняти до уваги не погодження заінтересованих осіб з вимогами скарги, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим скаргу задовольнити та визнати неправомірною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 51026966 від 10 травня 2016 року видану державним виконавцем Жовтневого ВДВС м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Савостіною О.В., визнати неправомірними та скасувати постанови винесені в рамках виконавчого провадження ВП № 51026966, а саме: постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10 травня 2016 року видану державним виконавцем Жовтневого ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області - Савостіною О.В., постанову про арешт коштів боржника від 26 грудня 2019 року видану старшим державним виконавцем Соборного ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Савостіною О.В., постанову про розшук майна боржника від 26 грудня 2019 року видану старшим державним виконавцем Соборного ВДВС міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Савостіною О.В., постанову про повернення виконавчого документу стягувану від 26 грудня 2019 року видану старшим державним виконавцем Соборного відділу ДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Савостіною О.В. та зобов`язати посадових осіб Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), скасувати заходи примусового виконання, а саме - арешт майна боржника, накладений в рамках виконавчого провадження ВП № 51026966 постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, шляхом вилучення записів про арешт майна боржника - ОСОБА_1 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про обтяження № 14495929 та № 24349813.

Таким чином суд вважає, що обставини скарги знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, скарга підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. 3 Закону України «Про виконавчу службу», ст. 3, 5, 6, 7, 11, 18, 19, 25, 26, 27, 31, 32, 45, 48, 52, 63, 82, 83 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 258-261, 352-354, 447-453 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 51026966 від 10 травня 2016 року видану державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області - Савостіною Оленою Валентинівною.

Визнати неправомірними та скасувати постанови винесені в рамках виконавчого провадження ВП № 51026966, а саме: постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10 травня 2016 року видану державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області - Савостіною Оленою Валентинівною, постанову про арешт коштів боржника від 26 грудня 2019 року видану старшим державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Савостіною Оленою Валентинівною, постанову про розшук майна боржника від 26 грудня 2019 року видану старшим державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Савостіною Оленою Валентинівною, постанову про повернення виконавчого документу стягувану від 26 грудня 2019 року видану старшим державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Савостіною Оленою Валентинівною.

Зобов`язати посадових осіб Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), , адреса: м. Дніпро, вул. Пісаржевського, буд. І-А, скасувати заходи примусового виконання, а саме - арешт майна боржника, накладений в рамках виконавчого провадження ВП № 51026966 постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, шляхом вилучення записів про арешт майна боржника - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про обтяження № 14495929 та № 24349813.

Ухвалу може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -