Провадження № 4-с/761/168/2023
У Х В А Л А

14 вересня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Саадулаєва А.І.,

за участі секретаря Фурман А.В.,

державного виконавця Рабоволюка В.В.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Києві, скаргу ОСОБА_1 , на дії Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), за участю: Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), ОСОБА_2 ,

встановив:

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла цивільна справа за скаргою ОСОБА_1 , на дії Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), за участю: Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), ОСОБА_2 .

Скаржник просив суд:

1. Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 11.09.2018 року, винесену в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2;

2. Скасувати арешт майна та коштів ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ), накладений постановою про арешт майна боржника від 26.02.2018 року та постановою про арешт коштів боржника від 04.03.2018 року, винесеними в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.07.2023 року скаргу прийнято до свого провадження, призначено дату судового засідання.

В обґрунтування скарги представник скаржника зазначив, що на виконанні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального регіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - ВДВС) перебувало виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду Києва № 2-5239/03 від 14.11.2014 про стягнення аліментів з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - скаржник), щомісячно в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до її повноліття, починаючи з 05.06.2003 року. 02.06.2023 року ОСОБА_2 подала до Відділу ДВС заяву про відсутність заборгованості за виконавчим провадженням № НОМЕР_2. В ході примусового виконання державним виконавцем були винесені постанови про розшук майна боржника від 22.02.2018 року, арешт майна боржника від 26.02.2018 року та арешт коштів боржника від 04.03.2018 року. Також державним виконавцем керуючись ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про накладення штрафу від 11.09.2018 у зв`язку із наявністю заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 88217,75 грн. 04.04.2019 державним виконавцем керуючись п. 7 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Надати більш детальну інформацію про здійснення виконавчого провадження не виявляється можливим, оскільки воно знищено відповідно до пункту 2 розділу XI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями. Заборгованість зі сплати аліментів відсутня, однак по виконавчому провадженню не сплачено штраф у розмірі 35585 грн. Згідно із даними Єдиного реєстру боржників Скаржник відсутній у відповідному реєстрі. Відповідно до інформації у Автоматизованій системі виконавчого провадження стан виконавчого провадження № НОМЕР_2 - завершене. Скаржник вважає рішення державного виконавця в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 такими, що суперечать законодавству України. У зв`язку із викладеним, скаржник вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав з даною скаргою до суду.

Орган ДВС пояснень суду не надали.

В судове засідання, яке відбулось 14.09.2023 року, скаржник та його представник не з`явились, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

В судове засідання, яке відбулось 14.09.2023 року, представник органу ДВС не з`явились, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

В судове засідання, яке відбулось 14.09.2023 року, ОСОБА_2 не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд скарги у її відсутності та просила задовольнити вимоги скарги.

Відповідно до ч.2 ст.450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали справи, матеріали виконавчого провадження, суд дійшов висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що на виконанні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального регіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду Києва № 2-5239/03 від 14.11.2014 про стягнення аліментів з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до її повноліття, починаючи з 05.06.2003 року.

17.11.2014 року державним виконавцем Відділу ДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2.

02.06.2023 року ОСОБА_2 подала до Відділу ДВС заяву про відсутність заборгованості за виконавчим провадженням № НОМЕР_2.

16.06.2023 року Скаржник подав до Відділу ДВС заяву про надання інформації стосовно виконавчого провадження № НОМЕР_2.

У відповідь листом від 20.06.2023 року № 31805/27.10-23 Відділ ДВС повідомив про наступне:

1. В ході примусового виконання державним виконавцем були винесені постанови про розшук майна боржника від 22.02.2018 року, арешт майна боржника від 26.02.2018 року та арешт коштів боржника від 04.03.2018 року;

2. Також державним виконавцем керуючись статтею 71 Закону винесено постанову про накладення штрафу від 11.09.2018, у зв`язку із наявністю заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 88 217,75 грн.;

3. 04.04.2019 державним виконавцем керуючись п. 7 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу;

4. Надати більш детальну інформацію про здійснення виконавчого провадження не виявляється можливим оскільки воно знищено відповідно до пункту 2 розділу XI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями;

5. Заборгованість зі сплати аліментів відсутня, однак по виконавчому провадженню не сплачено штраф у розмірі 35585,00 грн.;

6. Після оплати даного штрафу на депозитний рахунок Відділу ДВС державним виконавцем буде прийнято рішення щодо зняття арешту з майна боржника та виключення з реєстру боржників.

Згідно із даними Єдиного реєстру боржників ОСОБА_4 відсутній у відповідному реєстрі.

Відповідно до інформації у Автоматизованій системі виконавчого провадження стан виконавчого провадження № НОМЕР_2 - завершене.

В матеріалах справи наявні копії квитанцій, які підтверджують постійне перерахування коштів ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 у період з 2014 року по 2018 рік.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1 ст. 74 Закону № 1404-VIII, ст. 448 ЦПК України).

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Принцип обов`язковості судового рішення, закріплений на конституційному рівні (п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України), набуває свого втілення у судоустрійному і процесуальному законодавстві. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Судове рішення, яким закінчується розгляд справи, є найважливішим актом судової влади.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення» воно покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Судове рішення ухвалюється іменем України незалежно від того, до якого рівня судової системи або юрисдикції належить суд і в якому складі суддів (одноособово чи колегіально) розглянуто справу; саме в ньому підбивається підсумок судового розгляду.

Принцип обов`язковості судових рішень, що набрали законної сили, надає їм властивості закону по справі, у якій вони постановлені. Тому, вони є обов`язковими для виконання на території України всіма фізичними і юридичними особами, яких ці рішення стосуються. Так, відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону «Про виконавче провадження» та пункту 6 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802 (надалі Інструкція), під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів; за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів; за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

Судом встановлено, що у даному випадку сума штрафу становить орієнтовно 40 відсотків від суми заборгованості, яка вказана у Листі від 20.06.2023 року. Оскільки відповідного відсотку, за яким був розрахований штраф, не передбачено ч. 14 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження», суд дійшов висновку, що постанова про накладення штрафу від 11.09.2018 року не ґрунтується на законодавстві України (чинному на момент її винесення), а тому є неправомірною.

Окрім того, суд звертає увагу, що у Листі від 20.06.2023 Відділ ДВС підтвердив, що заборгованість зі сплати аліментів відсутня, то також ставить під сумнів законність постанови, з огляду на те, що скаржник завершив сплату аліментів 01.06.2018 року (останній платіж), а відповідна постанова про накладення штрафу винесена 11.09.2018 року.

Також, суд звертає увагу, що скаржником надано до суду роздруківку з порталу електронних послуг ПФУ щодо заробітної плати за період з 2012 року до 2023 року, та з огляду на доходи ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що заборгованість зі сплати аліментів розрахована державним виконавцему розмірі 88217,75 грн., є необґрунтованою.

Відповідно до ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що скаргу ОСОБА_1 , слід задовольнити частково, а саме, визнати неправомірними дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в частині винесення в межах виконавчого провадження НОМЕР_2 постанови про накладення штрафу від 11.09.2018 року, та постанови про арешт коштів боржника від 04.03.2018 року, зобов`язати посадових осіб Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) скасувати постанову про накладення штрафу від 11.09.2018 року та постанову про арешт коштів боржника від 04.03.2018 року.

Керуючись ст.ст.447,451 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Скаргу ОСОБА_1 , на дії Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), за участю: Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в частині винесення в межах виконавчого провадження НОМЕР_2 постанови про накладення штрафу від 11.09.2018 року, та постанови про арешт коштів боржника від 04.03.2018 року.

Зобов`язати посадових осіб Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в межах виконавчого провадження НОМЕР_2, скасувати постанову про накладення штрафу від 11.09.2018 року, та постанову про арешт коштів боржника від 04.03.2018 року.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.261 ЦПК України.

Суддя: