Номер провадження: 22-ц/813/5181/23
Справа № 512/832/21
Головуючий у першій інстанції Брюховецький О.Ю.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Назарової М.В., Стахової Н.В.

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Кредобанк»

на рішення Савранського районного суду Одеської області від 08 лютого 2023 року

у цивільній справі про стягнення заборгованості за кредитним договором

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Кредобанк»

відповідач - ОСОБА_1 ,

встановив:

У грудні 2021 року АТ «Кредобанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останнього на користь позивача заборгованість за кредитним договором № CL-301918 від 05 березня 2021 року у розмірі 210 464, 68 грн., судові витрати в розмірі 3 156,97 грн, а також витрати на професійну правову допомогу в розмірі 28 094,75 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що 05 березня 2021 ОСОБА_1 уклав з Акціонерним товариством «Кредобанк» кредитний договір № CL-301918.

Відповідно до умов кредитного договору Банк зобов`язався передати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти та користуватися кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту.

Відповідно до умов кредитного договору позичальник прийняв на себе обов`язок повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і строки, передбачені цим договором та додатковими договорами. У випадку прострочення умов погашення кредиту або іншого порушення графіку повернення кредиту та сплати відсотків позичальником, кредитор вправі вимагати дострокового погашення кредиту. В свою чергу, позичальник зобов`язаний достроково погасити кредит та інші нарахування.

Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту.

Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого, станом на 22 листопада 2021 заборгованість за кредитним договором становить: 210 464,68 грн, що складається з 170 000,00 грн тіло кредиту та 40 464,68 грн відсотки.

Рішенням Савранського районного суду Одеської області від 08 лютого 2023 року у задоволенні позову відмолено, стягнуто з позивача на користь відповідача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. та витрати, пов`язані з оплатою проведеної судової почеркознавчої експертизи, в розмірі 6 607 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, АТ «Кредобанк» звернулось до суду із апеляційною скаргою, у якій просило оскаржуване рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги Банку.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що прийнятий до уваги судом першої інстанції експертний висновок є неналежним доказом, з огляду на допущенні під час проведення експертом дослідження та складання висновку вимог Закону та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертиз досліджень. За доводами скаржника, суд першої інстанції також не дослідив чи отримувались відповідачем кредитні кошти та чи користувався він ними. Окрім того, Банк зазначає, що кредитний договір, укладений із відповідачем, є чинним, оскільки не визнавався недійсним.

Скаржник також, заперечуючи проти стягнення з нього на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, зазначив, що матеріали справи не містить жодних доказів погодження відповідачем із адвокатом, що представляла його інтереси, розміру гонорару; доказів надання адвокатом обумовлених договором правових послуг у цій справі та прийняття їх відповідачем; доказів сплати відповідачем відповідної суми адвокату.

Правом на відзив відповідач не скористався.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника скаржника та пояснення представника відповідача за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку суд виходив з того, що під час розгляду справи встановлено, що відповідач не підписував кредитний договір № CL-301918, на підставі якого позивач просить стягнути заборгованість за кредитним договором, а позивач належними та допустимими доказами не довів протилежного, тому дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності позивачем підстав позову та стягнення з останнього на користь відповідача понесені судові витрати, а саме за проведення почеркознавчої експертизи та витрати на професійну правничу допомогу, виходячи з доведення стороною відповідача факту їх понесення та розміру.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, однак вважає помилковим висновок суду про доведеність відповідачем розміру витрат, понесених ним, зокрема, на правову допомогу, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, у грудні 2021 року АТ «Кредобанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останнього на користь позивача заборгованість за кредитним договором № CL-301918 від 05 березня 2021 року у розмірі 210 464, 68 грн., судові витрати в розмірі 3 156,97 грн, а також витрати на професійну правову допомогу в розмірі 28 094,75 грн.

За доводами позивача між ним та відповідачем 05 березня 2021 укладено кредитний договір № CL-301918, за яким Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту, а позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, що призвело до утворення заборгованості.

Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 19 липня 2022 року задоволено клопотання представника відповідача адвоката Остапишеної Л.С. та призначено по справі судову почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставлено питання: чи виконані підписи в оригіналі кредитного договору № CL-301918 від 05 березня2021 в графах "Позичальник" саме ОСОБА_1 чи іншою особою?

У висновку експертів № 5502/5503/22-21 від 27 вересня 2022 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи по цивільній справі № 512/832/21 встановлено, що підписи в оригіналі кредитного договору № CL-301918 від 05 березня 2021 в графах «Позичальник», - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (особами).

Щодо посилань скаржника про неналежність вказаного вище експертного висновку, як доказу, з огляду на допущенні під час проведення експертом дослідження та складання висновку вимог Закону та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертиз досліджень, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

З огляду на вказане та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦПК України, слід зробити висновок, що відповідач, заперечуючи обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зокрема, факт підписання ним кредитного договору, надав суду належний, допустимий та достатній доказ на підтвердження таких обставин, тобто своєї позиції щодо пред`явлених позивачем до нього вимог.

Разом з цим, позивач в свою чергу не надав суду жодних доказів на спростування обставин, якими відповідач заперечує проти позову.

З огляду на зміст мотивувальної частини оскаржуваного рішення колегія суддів вважає безпідставними також і посилання скаржника про те, що судом не з`ясовано обставин щодо отримання та користування відповідачем кредитними коштами.

Так, суд першої інстанції, встановивши усі обставини по справі дійшов висновку, із яким погоджується колегія суддів про те, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів від позивача.

Апеляційний суд також відхиляє, як безпідставні і посилання скаржника щодо чинності укладеного з відповідачем кредитного договору, з огляду на таке.

Згідно із ч.1 ст.202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.4 цієї ж статті).

У ст.203 ЦК визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із ч.2 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.4 ст.263 Цивільного процесуального кодексу при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.

У постанові колегії суддів другої судової палати КЦС від 22 січня 2020 року у справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника(-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

У постанові від 16 червня 2020 у справі №145/2047/16-ц Велика палата ВС зазначила: «Якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до ст.204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує чч.2, 3 ст.215 ЦК, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом з тим ВП ВС констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».

Отже встановивши, що ОСОБА_1 кредитного договору не підписував, відповідно, істотних умов цього договору не погоджував, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що в ОСОБА_1 було відсутнє волевиявлення на укладення вказаного вище кредитного договору, і дійшов вірного висновку про недоведеність позивачем порушення його прав ОСОБА_1 , тобто підстав позову.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц Велика Палата ВС у справі за позовом про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними, з посиланням позивача на непідписання договорів, виснувала, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено (не підписано)), не підлягає визнанню недійсним.

Водночас колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги про те, що з позивача безпідставно судом вирішено стягнути на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу, зважаючи на таке.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Відповідно до частин 1-4 статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно правової позиції Великої Палати у справі №910/12876/19, в рамках якої, Верховний Суд визначив в якості належних та допустимих доказів розміру витрат на правничу допомогу, зокрема, умови договору про надання послуг (погодинні ставки працівників адвокатського об`єднання відповідно до займаної посади та максимально можливі суми витрат, які може понести клієнт, за розгляд справи адвокатським об`єднанням в кожній з 3-ох інстанцій); витрачений час на певний вид робіт (підготовка додаткових пояснень, підготовка до судових засідань, аналіз матеріалів судової справи, тощо); докази, надані відповідачем на підтвердження реальності витрат (протокол наданих послуг, акт надання послуг, рахунок на оплату, копія платіжного доручення).

Отже якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 3 червня 2020 року у справі №211/1674/19.

Разом з тим, заявляючи у суді першої інстанції про стягнення з позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу відповідач, від імені якого діяла адвокат Остапишена Л.С., не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження розміру таких витрат.

Так, у матеріалах справи міститься угода про надання правової допомоги від 27 січня 2022 року, укладена між ОСОБА_1 та адвокатом Остапишеною Л.С., але з її змісту неможливо встановити ані погодження сторонами гонорару адвоката, ані факту надання останнім послуг з правової допомоги, згідно цієї угоди, виключно у цій справі. Неможливо встановити таких обставин і з наданих відповідачем квитанції до прибуткового касового ордеру.

Отже відповідачем не доведено суду таких витрат у заявленому ним розмірі.

Також питання надання доказів щодо витрат на правничу допомогу вирішувалося Верховним Судом у справі №922/2604/20 постанова від 20 липня 2021 року, де зазначено, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.4 ч.1, абз.1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду в частині стягнення з позивача на користь відповідача понесених останнім судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 гривень, з вказаних вище підстав підлягає скасуванню, з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову ОСОБА_1 у стягненні з АТ «Кредобанк» на його користь понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у вказаному вище розмірі.В іншій частині оскаржуване рішення потрібно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Кредобанк» задовольнити частково.

Рішення Савранського районного суду Одеської області від 08 лютого 2023 року в частині стягнення з Акціонерного товариства «Кредобанк» на користь ОСОБА_1 понесених останнім судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 гривень скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні вимог про стягнення з Акціонерного товариства «Кредобанк» на його користь понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 гривень.

В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови буде складено 15 вересня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: М.В. Назарова

Н.В. Стахова