1Справа № 335/6752/23 2/335/2521/2023
02 жовтня 2023 року м. Запоріжжя
Суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Макаров В.О., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , діючої самостійно та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , яка діє самостійно та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , через адвоката Щербина О.Г. звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Ухвалою судді від 25.07.2023 року, позовну заяву залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України.
07.08.2023 року на адресу суду засобами поштового зв`язку надійшла уточнена позовна заява.
За відомостями департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 15.08.2023 року № 04-46/5513, які надійшли до суду 16.08.2023 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з ІНФОРМАЦІЯ_3 по теперішній час.
Форма та зміст позовної заяви відповідає вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України.
Підстав для залишення заяви без руху, повернення і відмови у відкритті провадження у справі, передбачених ст.ст. 185, 186 ЦПК України немає.
Справа підсудна Орджонікідзевському районному суду м. Запоріжжя.
Відповідно до положень ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому, згідно зі ст. 274 ЦПК України, справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою судді від 17.08.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, визначено сторонам строк для подання заяв по суті спору.
Відповідач відзив на позов не подала.
Позовні вимоги обґрунтовані наступним: згідно Ордеру № 2219 від 04.06.1965 року, виданого житлово-комунальною конторою тресту «Запоріжбуд» громадянину ОСОБА_4 (діду позивача) була передана трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 для проживання 4-х осіб. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 помер. Відповідно довідки, наданої центром обслуговування абонентів Єдиної абонентської служби Запорізької міської ради № 2497 від 16.02. 2016 року, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована родина із 4-х осіб: 1. ОСОБА_1 , 1986 року народження; 2. ОСОБА_3 , 1979 року народження; ОСОБА_5 , 1947 року народження; ОСОБА_2 , 2012 року народження. Без реєстрації також проживала ОСОБА_6 .
Станом на теперішній час ОСОБА_5 , 1947 року народження, помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , а ОСОБА_6 , котра проживала в зазначеній квартирі без реєстрації, померла ІНФОРМАЦІЯ_6 . Мати сторін по справі ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 . Таким чином, на сьогоднішній день в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , 1986 року народження, та її малолітня дитина син ОСОБА_2 , 2012 року народження, а також ОСОБА_3 , 1979 року народження.
09 липня 2023 року на адресу Департаменту реєстраційних послуг ЗМР був відправлений адвокатський запит про надання інформації про всіх осіб, які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
На теперішній час, представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Щербина О.Г. отримана відповідь з Департаменту реєстраційних послуг ЗМР за № 01-17/01/1282 від 13.07.2023 року, в якій вказано, що запитувана адвокатом інформація є інформацією з обмеженим доступом, котра адвокату не надається, оскільки відповідна згода суб`єктів персональних даних (осіб, зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 ) на обробку персональних даних до департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради (далі Департамент) не надходила, а за відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформація щодо власника квартири АДРЕСА_2 відсутня, Департамент не має законних підстав для надання інформації, що містять персональні дані (відповідь Департаменту на адвокатський запит додається).
Таким чином, інформацію про зареєстроване місця проживання відповідача, позивач самостійно добути не має можливості.
Згідно відомостям з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 04 серпня 2023 року інформація щодо власника квартири АДРЕСА_2 відсутня.
ОСОБА_3 з 2008 року без поважних причин не проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , цим житловим приміщенням не користується, проте свою реєстрацію в зазначеній квартирі не припинила, що підтверджується актом про фактичне не проживання, який виданий сусідами сторін, які зареєстровані та проживають в будинку АДРЕСА_3 .
Перешкод у користуванні ОСОБА_3 вказаним житловим приміщенням ніхто не чинить. Відомості про місце перебування відповідача на теперішній час відсутні.
Реєстрація відповідача в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 перешкоджає позивачу вільно користуватися житловим приміщенням, у зв`язку з чим вона змушена нести додаткові витрати на оплату житлово-комунальних послуг, які нараховуються на відповідача, що вкрай матеріально важко.
Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Щербина О.Г. в судове засідання не з`явилися, повідомлявся судом про день, час та місце розгляду справи завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи. 02 жовтня 2023 року через канцелярію суду від представника позивача - адвоката Щербина О.Г. надійшло клопотання про розгляд справи без позивача та її представника, свої позовні вимоги позивач підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити з підстав, наведених в позовній заяві, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, повідомлялася судом про день, час та місце розгляду справи завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи, зокрема повернутими на адресу суду листами з відміткою про невручення листа «за відсутністю адресата за вказаною адресою», а також судовим викликом на сайті Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи.
Суд, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, доходить наступних висновків.
Згідно відомостей, наданих Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 15.08.2023 року № 04-46/5513, які надійшли до суду 16.08.2023 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 30.09.1979 року народження по теперішній час.
Зі змісту акту про фактичне не проживання від 19.06.2023 року, вбачається, що акт складений про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично не проживає за цією адресою з 2008 року. Кількість осіб, що зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 2 (дві): ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Про що свідчать сусіди: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , який зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_4 ; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , яка зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_5 ; та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , яка зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_6 , які склали та закріпили цей акт своїми підписами.
Відомостей про намагання відповідача вселитися у вказану квартиру чи перешкоджання цьому позивачем зазначений акт не містить.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.
В свою чергу, в силу статті 9 Конституції України, Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. пункт 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).
Отже, в даній конкретній ситуації визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.
Окремо суд звертає увагу, що питання щодо позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу 1 Конвенції, які стосуються захисту права власності (наприклад рішення Європейського Суду у справі «Андрій Руденко проти України»).
Але, враховуючи конкретні обставини справи, зміст позовних вимог та надані сторонами докази, суд вважає за недоцільне розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу 1 Конвенції.
Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. пункт 47 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).
Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідача законом» суд враховує, що право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом врегульовано нормами Цивільного кодексу України(далі ЦК), а порядок збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами регламентовано нормами Житлового кодексу України (далі ЖК).
Так, стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі статті 71 ЖК Уккраїни, що регулює правовідносини щодо збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами і стосуються наймача або членів його сім`ї.
Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.
Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідачів «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) Суд знаходить, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети».
Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції.
Отже, суд при співставленні «балансу інтересів» враховує, що спірна квартира має статус державного житлового фонду, користування жилими приміщеннями, в якому регулюється главою 2 ЖК України.
В свою чергу, пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 (з відповідними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач не проживає в спірному житлі з 2008 року.
Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
З огляду на вищенаведене, а також те, що відповідач без поважних причин не проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 понад встановлений законом строк збереження права користування житлом, остання самостійно залишила дане жиле приміщення і протягом тривалого часу не намагалася вселитись у таке, перешкод в користуванні спірною квартирою їй не чинилось, а також з огляду на те, що реєстрація відповідача у спірній квартирі є такою, що перешкоджає позивачу у здійснені нею права користування та розпорядження майном, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, звертаючись з позовом, позивач просила судові витрати покласти на неї, у зв`язку з чим суд вважає за можливе клопотання позивача задовольнити та судові витрати залишити за позивачем.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 12, 13, 81, 82, 141, 209, 258, 263-268 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 , діючої самостійно та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Судові витрати залишити за позивачем.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку, до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Повний текст рішення складений 02.10.2023 року.

Суддя: В.О. Макаров