Номер провадження: 22-ц/813/4444/23
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеса від 04 жовтня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним,

ВСТАНОВИВ:

07 грудня 2021 року до Київського районного суду м. Одеса звернулася ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_8 , яким, в свою чергу, було складено заповіт за яким все майно, що належить спадкодавцю є спадщиною ОСОБА_1 . Проте при оформленні спадкового майна, їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій стосовно квартири померлого, пояснюючи це тим, що договір купівлі-продажу, укладений на Одеській товарній біржі вважається недійсним, так як учасниками правочину були неповнолітні діти, які не могли бути членами біржі. Окрім того, позивач зазначає, що договір купівлі-продажу нерухомого майна має бути нотаріально засвідченим, що в даному випадку виконано не було. Тому нотаріально незасвідчений договір купівлі-продажу перешкоджає ОСОБА_1 отримати спадщину, яка належить їй по закону. До того ж, спадкоємець вказує, що відбулося повне виконання зазначеного договору, так як ОСОБА_8 належним чином зареєстрував своє право власності на дану квартиру, тому вказаний договір можна вважати дійсним (т.1, а.с. 1-16).

Рішенням Київського районного суду м. Одеса від 04 жовтня 2022 року в задоволенні позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним вирішено відмовити (т.2, а.с. 19-20).

Не погоджуючись зі зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою, у якій просить рішення Київського районного суду м. Одеса від 04 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт зазначає, що вказане рішення суду першої інстанції є незаконне та необґрунтоване, ухвалене із порушенням норм чинного законодавства та без повного з`ясування обставин справи. Окрім того, ОСОБА_1 вказує, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд наголошує на тому, що сторонами, що укладали договір, дотримано усі передбачені законом умови, тому у судовому порядку даний договір визнавати дійсним непотрібно. Разом з тим, Київським районним судом м. Одеси не було зазначено мотивів, згідно яких від визнав позовні вимоги позивача необґрунтованими, тому судом було порушено норми матеріального та процесуального права, то ж є підстави для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового (т.2, а.с. 24-28).

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримували та подали заяву про розгляд справи в наступному судовому засіданні за їх відсутності. Інші учасники в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції правильно виходив з того, що згідно з ст. 224 ЦК УРСР 1963 р. за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором ст. 128 ЦК УРСР 1963 р. Відповідно до ч. 1 ст. 45, ст.47 ЦК УРСР 1963 р. недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

З врахуванням того, що грошові кошти отримані продавцями до підписання договору, відбулася передача майна і позивач фактично вступила у володіння придбаною квартирою, суд першої інстанції правильно зробив висновок, що спадкодавець ОСОБА_8 набув право власності на квартиру. При цьому реєстрація в бюро технічної інвентаризації речового права на зазначену квартиру за ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, не суперечила законодавству, чинному на час укладення спірного договору, оскільки згідно ст.15 ч.2 Закону України «Про товарну біржу» від 1991р., угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню та вважаються укладеними з моменту їх реєстрації на біржі. Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 09.06.1998 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 року №399/2839, передбачала підставу для державної реєстрації права власності на підставі, зокрема, договорів купівлі-продажу зареєстрованих біржею, бюро технічної інвентаризації, що в свою чергу регламентує Наказ Міністерства юстиції України №7/5 від 07.07.2002 р. «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно». Відповідно до п.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року за № 1952-15, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності якщо, зокрема, реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Оскільки покупець квартири ОСОБА_8 повністю виконав умови договору купівлі-продажу квартири, сплатив за придбану квартиру певну суму, зареєстрував своє речове право на зазначену квартиру в органах БТІ (а.с. 6, 14, т. 1), даних, про те, що договір купівлі-продажу не визнавався відповідачами, позивачем суду не надано, тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що померлий ОСОБА_8 правомірно володів нею. Апеляційний суд зауважує, що у суду першої інстанції були підстави для констатації не тільки факту правомірності володіння майном, що презюмується згідно з законом, але й для висновку як про юридичний факт про набуття у вставленому законом порядку ОСОБА_8 права власності на квартиру АДРЕСА_1 . В такому контексті обставини справи слід оцінити наступним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка звернулася з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса, який постановою відмовив їй у видачі свідоцтва, оскільки договір купівлі-продажу квартири від 29.04.1997, за яким батько придбав зазначену квартиру укладено на біржі, на думку нотаріуса не відповідає нормам законодавства, які діяли на час реєстрації договору (а.с. 144, т.1).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції не надав оцінки вказаній відмові нотаріусу та не визначив альтернативного на думку суду способу захисту прав позивачки, всупереч вимогам ст.ст. 1-4, 12 ЦПК України при задоволенні заявлених вимог.

Між тим, відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 вказаної статті передбачений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Разом з тим вказаний перелік не є вичерпним, що логічно випливає зі змісту частини 3 статті: суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Одночасно, частина друга статті встановлює, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), N 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини у своїй практиці у рішенні від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішенні від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (п. 32) визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Вказана позиція міститься в постанові Верховного Суду від 07.11.2018 року в справі № 305/1712/13-ц.

7.12.2021 року позивач звернулася до суду з даним позовом, який обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_8 , після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . Оскільки вона не може прийняти спадщину, тому вважає своє право порушеним, просить суд визнати договір купівлі-продажу вказаної квартири дійсним, вважаючи це ефективним способом захисту, оскільки у разі визнання судом дійсним вказаного правочину, у нотаріуса з`явиться можливість видати відповідне свідоцтво про право на спадщину. Апеляційний суд погоджується з такими посиланням сторони, оскільки, як вбачається з матеріалів справи позивачка є єдиною спадкоємицею за заповітом, яка у встановленому законом порядку звернулась до нотаріуса, то спір відносно її права на спадкування відсутній, а факт дійсності укладеного спадкодавцем правочину потрібен для створення умов для належної реалізації її прав як спадкоємця, то апеляційний суд вважає, що позов підлягав задоволенню.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, проте надав їм невірну правову оцінку, то апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України скасовує прийняте судове рішення та задовольняє позовні вимоги.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеса від 04 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_9 задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна №20196 від 29 квітня 1997 року, укладений на Одеській товарній біржі та зареєстрований в «ОМБТІ» під №689 стор. 184 кн. 225пр від 12 травня 1997 року на квартиру АДРЕСА_1 , між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , яка діяла від себе особисто, від імені та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі Розпорядження №645 Київської районної адміністрації Одеського міськвиконкому від 23 квітня 1997 року.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішень

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда