Справа № 189/1099/23

Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11.09.2023 року смт. Покровське

Покровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Степанової О.С.

при секретарі Комеристій І.А.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури прокурора Сосницького П.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Покровське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури,-

встановив:

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ГУНП в Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури. В обґрунтування позову зазначив, що органами досудового розслідування були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000298 від 06.05.2015 року, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України. В подальшому ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України та вручено обвинувальний акт. Обвинувальний акт було передано на розгляд до Покровського районного суду Дніпропетровської області, де проводився розгляд зазначеного кримінального провадження. За результатом неодноразового розгляду кримінального провадження судами України, в тому числі апеляційним судом, вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 04.12.2020 року у справі №189/1493/15-к ОСОБА_1 було визнано невинуватим та виправдано. Зазначений вирок суду набрав законної сили, оскільки за наслідками перегляду вироку суду, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22.04.2021 року, вирок суду першої інстанції було залишено без змін. Внаслідок незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності та взяття його під варту і перебування в умовах ізоляції йому була спричинена моральна шкода, яка виразилася в порушенні його нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими, а також призвело до додаткових зусиль для організації його життя. За період перебування в умовах ізоляції у нього погіршився стан здоров`я та взаємовідносини з рідними, позивач позбавився нормальних умов щодо працевлаштування. В період перебування в умовах ізоляції у нього загинув батько, якого він не зміг поховати. В цей же період не мав можливості здійснити допомогу своїм рідним: матері та бабусі. У зв`язку з чим, позивач оцінює маральну шкоду у розмірі 1 080 000, 00 гривень з урахуванням 15 000,00 грн за кожний місяць перебування під судом та слідством. Розрахунок морального відшкодування становить: період перебування під судом та слідством: з травня 2015 року по квітень 2021 рік (72 місяців * 15000,00 гривень = 1 080 000,00 гривень). Крім того, за час здійснення судового розгляду позивач був вимушений звернутися до кваліфікованих працівників - адвокатів за наданням юридичної (правничої) допомоги щодо його захисту від незаконного кримінального переслідування, у зв`язку із чим було сплачено за такі послуги в загальному розмірі 78000,00 гривень. Розрахунок сум сплачених за надання юридичної допомоги становить 39000,00 гривень * 2 = 78 000,00 гривень. На підставі вищевикладеного, просить стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 080 000,00 гривень та компенсацію сум сплачених у зв`язку із наданням юридичної допомоги у розмірі 78000,00 гривень, а разом 1 158 000,00 гривень.

Представник відповідача ГУНП в Дніпропетровській області Штирхунова А.Д., надіслала до суду відзив на позовну, в якому остання просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі посилаючись на те, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними виходячи з наступного. Згідно довідки СУ ГУНП по кримінальному провадженню № 0000298 від 09.05.2015 року встановлено, що відповідно до даних Єдиного реєстру досудових розслідувань: ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України. 29.05.2015 року матеріали кримінального провадження, відповідно до ст. 291 КПК України, з обвинувальним актом відносно ОСОБА_1 направлено до Покровського районного суду Дніпропетровської області. Станом на 04.04.2023 року матеріали кримінального провадження № 0000298 до СВ ВП №5 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області не надходили. Дії ГУНП незаконними не визнавались, а тому вважають, що ГУНП діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, позивач не надав до суду будь-яких доказів оскарження дій органу досудового розслідування та визнання дій ГУНП в Дніпропетровській області незаконними. Позивач не надав суду жодного доказу спричинення йому моральних страждань, які він зазнав у зв`язку з незаконними, на його думку, діями посадових осіб органів досудового розслідування у сумі 1 080 000,00 грн. Крім того, відповідно до позовної заяви ОСОБА_1 зазначає період перебування під слідством і судом з травня 2015 року по квітень 2021 року (72 місяці х15 000,00 грн= 1 080 000,00 грн.). Однак, згідно п. 14 ч. 1 ст. З КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. 27.05.2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України. Отже, період перебування під слідством і судом ОСОБА_1 становить 70 місяців з 27.05.2015 року по 22.04.2021 року (з моменту повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до моменту набрання законної сили вироку Покровського районного суду Дніпропетровської області від 04.12.2020 року). Таким чином, вважають, що позовні вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 1 080 000,00 грн. є такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, ГУНП не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 щодо компенсації сум сплачених у зв`язку із наданням юридичної допомоги у розмірі 78 000,00 грн., у зв`язку з відсутністю розрахунку та

документального підтвердження витрат на правову допомогу, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Крім того, до позовної заяви не надано належних доказів щодо сплати понесених позивачем витрат у зв`язку з наданням останньому правничої допомоги. Також позивачем не було залучено до участі у справі в якості співвідповідача Державну казначейську службу України.

Представник відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури - Полубан С.М., надіслала до суду відзив на позовну заяву, в якому остання просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі посилаючись на те, що позивачем не доведено жодним чином спричинення йому моральної шкоди, зокрема, що діями органів прокуратури йому завдано фізичного чи психічного впливу в ході досудового розслідування кримінального провадження, що вказувало б на спричинення останньому моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо. Також, зазначене не підтверджується і жодним судовим рішенням щодо визнання незаконними дій та рішень органів прокуратури. Таким чином, позивачем не доведено ні заподіяної шкоди, ні протиправної поведінки органів прокуратури, ні причинного зв`язку між елементами правопорушення. Зазначені в позові обставини та факти не можуть бути належною правовою підставою для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 1 158 000,00 грн., розмір якої не обґрунтований та не підтверджується належними і допустимими доказами, а таке стягнення на користь позивача призведе до безпідставного завдання збитків Державному бюджету. Окрім того, не обґрунтованими є і позовні вимоги щодо стягнення витрат за надану правову допомогу в сумі 78 000,00 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , позов підтримали, посилаючись на обставини викладені в ньому, просили задовольнити.

Представник відповідача ГУНП в Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив.

В судовому засіданні представник відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури прокурор Литвиненко В.В., позов не визнав з підстав, зазначених у відзиві та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов до наступних висновків.

Частина перша статті 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої, пункту дев`ятого та абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом положень цих норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Судом встановлено, що Покровським РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за №0000298 від 10.05.2015 року, відносно ОСОБА_1 , за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч. 3 ст. 185 КК України.

27.05.2015 року ОСОБА_1 було вручено підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч. 3 ст. 185 КК України.

06 травня 2016 року прокурором було складено та керівником прокуратури погоджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000298 від 10.05.2015 року, за ознаками вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч. 3 ст. 185 КК України та направлено справу до Покровського районного суду Дніпропетровської області (а.с. 5-6).

Вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2020 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано в зв`язку з недоведеністю вини, що ним було вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.15, ч. 3 ст. 185 КК України (а.с. 12-17).

22 квітня 2021 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду по справі вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2020 року щодо ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч. 3 ст. 185 КК України залишено без змін (а.с.18-23).

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам суд враховує наступне.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 Цивільного кодексу України.

Підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України. Дані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Так, статтею 1176 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

За змістом положень ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Частина 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» визначає відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Положення ч. 5 та ч. 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлюють, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат.

Шкода, завдана громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, підлягає відшкодуванню шляхом її стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" з 1 січня 2023 року (на час вирішення справи судом) мінімальна заробітна плата встановлена в розмірі 6700,00 грн.

Отже, внаслідок, зокрема, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, особа має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Вступивши до ради Європи (1995 р.) і ратифікувавши 17 липня 1997 р. Конвенцію та ряд Протоколів до неї (Перший протокол і Протоколи №№ 2, 4. 7 та 11), Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.

У відповідності до пункту 5 статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення пункту 5 статті 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах.

Мотивуючи заподіяну шкоду, позивач вказує, що внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, незаконного взяття і тримання під вартою позивачу була спричинена моральна шкода, яка виразилися в порушенні його нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими, що також призвело до додаткових зусиль для організації його життя. За період перебування в умовах ізоляції у нього погіршився стан здоров`я та взаємовідносини з рідними. Також, в період перебування в умовах ізоляції у нього загинув батько, якого він не зміг поховати, та не мав можливості здійснити допомогу своїм рідним: матері та бабусі. Крім того, позивач позбавився нормальних умов щодо працевлаштування, в тому числі після звільнення з місць позбавлення волі.

Так, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-2203цс15, постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №61-11708св18, та узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду викладеної в постанові від 20 вересня 2018 року у справі №14-298цс18.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом встановлено, що позивач був незаконно підданий кримінальному переслідуванню з часу повідомлення йому підозри і до набрання законної сили судовим рішенням про визнання невинуватим, тому має право на відшкодування моральної шкоди.

В частині вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди, суд дійшов до наступного висновку.

Як вбачається з позову, позивач зазначає, що незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури, йому завдано моральну шкоду в сумі 1080 000,00 грн., яку він розраховує наступним чином: період перебування під слідством та судом з травня 2015 року по квітень 2021 рік (72 місяців х 15 000, 00 грн.) = 1080 000,00 грн.

Однак, суд не погоджується з розрахунком позивача в повному обсязі та вважає його явно завищеним та таким, що не відповідає критеріям розумності та справедливості, виходячи з наступного.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено, що у 2023 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня складає 6700,00 грн.

Судом встановлено, що строк перебування позивача ОСОБА_1 під слідством і судом тривав з 27.05.2015 року (день повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) по 22.04.2021 року (день набрання законної сили виправдальним вироком, який у цій справі набрав законної сили разом з постановленням ухвали Дніпровського апеляційного суду від 22.04.2021 року про залишення вироку Покровського районного суду Дніпропетровської області від 04.12.2020 року без змін). Тобто загальний строк 70 місяців 26 днів, тому розмір морального відшкодування не може бути меншим за 474 806,66 грн. ((6700,00 грн. х 70)+(6700,00 грн./30х26)).

Таким чином, проаналізувавши надані суду докази в їх сукупності, враховуючи обставини, викладені у вироку суду про визнання позивача невинуватим в інкримінованому йому злочину, який набрав законної сили, суд приходить до висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу незаконного притягнення як підозрюваного, порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими, а також призвело до додаткових зусиль для організації його життя, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає що відшкодування в розмірі 474 806,66 грн. відповідатиме розміру шкоди, заподіяної позивачу.

Визначений розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості та є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи та не призведе до її збагачення.

Судом не встановлено, підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди у більшому розмірі, ніж встановлений законом мінімальний розмір.

При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідачів про те, що позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди враховуючи наступне.

Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі "Недайборщ проти Російської Федерації" (Скарга №42255/04) від 01 липня 2010 року зокрема зазначив про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі "Антипенко проти Російської Федерації" (Antipenkov v. Russia), скарга №33470/03, §82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі "Пшеничний проти Російської Федерації" (Pshenichnyy v. Russia), скарга №30422/03, §35 1; рішення у справі "Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayev v. Russia), скарга №38411/02, §113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 01 червня 2006 року) у справі "Грідін проти Російської Федерації" (Gridin v. Russia), скарга Ns4171/04, §20 березня).

Так, рішенням від 27 липня 2004 року у справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, "без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково. Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Таким чином, як вбачається з практики Європейського Суду з прав людини, заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, тобто при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Крім цього, суд зазначає, що частиною 4 ст. 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» якщо для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Клопотань від учасників справи про призначення судової експертизи для з`ясування обставин щодо наявності у позивача моральної шкоди, її розміру не надходило.

Крім того, доводи відповідачів про те, що позивачем не доведено факту завдання йому моральної шкоди саме неправомірними діями органів досудового розслідування, прокуратури, оскільки відсутнє судове рішення, яким встановлено неправомірність дій працівників ГУ НП в Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури є необґрунтованими, з огляду на те, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (правова позиція, викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17).

Також, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача ГУНП в Дніпропетровській області про те, що позивачем не було залучено в якості співвідповідача по справі Державну казначейську службу, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 2 Цивільного кодексу України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, відповідно тому, вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина 2 статті 2 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зазначено, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22.07.2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 29.06.2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21).

Відповідачами у справі позивач визначив органи, діяннями яких завдано шкоду, тобто через ці органи держава і бере участь як відповідач і таким чином, держава як учасник цивільних відносин у цій справі виступає в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (правові позиції, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 31.10.2018 року у справі № 383/596/15).

Виходячи з вищевикладеного, доводи ГУНП в Дніпропетровській області щодо незалучення до участі у справі Державної казначейської служби України в якості співвідповідача, як органу, який здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, є необґрунтованими та спростовуються зазначеними вище нормами права і релевантною практикою Верховного Суду щодо застосування цих норм у спірних правовідносинах.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення витрат за правничу допомогу в розмірі 78 000,00 грн., суд враховує наступне.

Розмір матеріальної шкоди, якої зазнав позивач, ним обраховано, виходячи з положень ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема, тим, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, він зазнав витрат на правову допомогу адвокатів у кримінальному провадженні.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Як вбачається з рішення Конституційного Суду України №23-рп/2009 від 30.09.2009 року, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

Отже, правова допомога має тлумачитися більш ширше та охоплювати будь-яку діяльність, спрямовану на захист особи та реалізацію її прав.

До правової допомоги належать консультації, роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво в судах.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, серед іншого, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні, зокрема:

- адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту;

- інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Судом встановлено, що у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності позивач був змушений звернутись за юридичною допомогою.

Зокрема, участь адвокатів Рекункової А.В., Турчинського М.І., які здійснювали надання правової допомоги позивачу у суді першої та апеляційної інстанцій під час розгляду кримінальної справи і факт надання ними правової допомоги підтверджено договорами про надання правничої допомоги від 19.07.2015 року; актами прийому-передачі виконаних робіт від 19.08.2021 року, 01.09.2021 року; квитанціями від 20.03.2021 року, 20.12.2018 року, 30.01.2021 року, 10.12.2020 року, 19.07.2015 року, 10.01.2016 року про сплату ОСОБА_1 послуг за договорами про надання правничої допомоги від 19.07.2015 року.

Розмір витрат на правничу допомогу заявлений до стягнення та підтверджений відповідними доказами складає 78 000,00 грн.

При цьому, суд враховує участь адвокатів у судових засіданнях, що підтверджується наявними в матеріалах справи вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 04.12.2020 року, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22.04.2021 року, час, які витратили адвокати на надання правової допомоги клієнту, складність кримінальної справи, значення кримінальної справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію позивача, що свідчить про співмірність, розумність та обґрунтованість таких витрат на правову допомогу.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 20 листопада 2020 року у справі №910/13071/19, втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Суд, керуючись принципом реальності, співмірності та розумності, дійшов висновку, що позивачу має бути відшкодовано витрати на правничу допомогу у кримінальному провадженні у заявленому розмірі 78 000,00 грн.

Доводи представників відповідачів про заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу, аргументуючи свої заперечення тим, що витрати є завищеними та необґрунтованими, суд не бере до уваги, оскільки відповідачами не було надано належні та допустимі докази на спростування позовних вимог, а розмір витрат на правничу допомогу в сумі 78 000,00 гривень, яка надавалася позивачу в кримінальному провадженні понад п`ять років на переконання суду не являється завищеною. Надані позивачем докази є належними та допустимими, та підтверджують факт отримання позивачем правової допомоги під час його перебування під слідством та судом у кримінальному провадженні, у зв`язку з чим поніс витрати на суму 78 000, 00 грн.

За викладених обставин, оцінивши докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню та вважає за необхідне стягнути на користь позивача з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду в сумі 474 806,66 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 78 000,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Таким чином, судовий збір за розгляд справи необхідно віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного та ст. 55,56 Конституції України, ст.15,16,23,1167,1176 ЦК України, ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та керуючись ст.12, 13, 81,141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , моральну шкоду в сумі 474 806,66 (чотириста сімдесят чотири тисячі вісімсот шість) гривень 66 копійок, та витрати на правничу допомогу в сумі 78 000,00 (сімдесят вісім тисяч) гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Судовий збір віднести за рахунок держави.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19.09.2023 року.

Суддя: О.С. Степанова

11.09.2023