1Справа № 335/6714/23 2/335/2512/2023
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 вересня 2023 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Макарова В.О.,
за участю секретаря судового засідання Брімер Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та індексу інфляції,
У липні 2023 року ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Шубіна О.П., звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та індексу інфляції, який мотивовано наступним.
В обґрунтування позову зазначено наступне.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.12.2018 року у цивільній справі № 335/9495/18 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та трьох відсотків річних задоволено у повному обсязі, а саме, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 91 000,00 грн. боргу, 3% річних у розмірі 448,77 грн. та понесені витрати на сплату судового збору в сумі 1762,00 грн. Рішення суду набрало законної сили 14.01.2019 року.

29.01.2019 року позивачем отримано виконавчий лист № 335/9495/18 та пред`явлено на примусове виконання до Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, правонаступником якого на день звернення до суду є Лівобережний відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Постановою про відкриття виконавчого провадження від 07.03.2019 року державним виконавцем Омельяненко А.П. розпочате виконавче провадження № 58554659 по примусовому виконанню зазначеного виконавчого документу.

Станом на день звернення до суду боржником рішення суду не виконано взагалі, що підтверджується листом Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 03.07.2023 року №3 1493/15 (має місце неналежне виконання відповідачем грошового зобов`язання).

Позивач вважає що оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому висновок суду про те, що сплата інфляційних нарахувань та трьох процентів річних може бути лише як невід`ємна частина вимоги про сплату основного боргу є необґрунтованим, оскільки статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Наголошує, що між Відповідачем та Позивачем існували грошові зобов`язання, невиконання яких зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України, адже після набрання законної сили рішенням суду про стягнення позики, у Відповідача виникло зобов`язання повернути позивачу позику, а відтак, оскільки боржник не виконав грошове зобов`язання, вимоги позивача про покладення на боржника відповідальності за прострочення виконання цього зобов`язання за правилами статті 625 ЦК України є обґрунтованими. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

19.09.2023 року позивач та його представник адвокат Шубін О.П. в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи по суті повідомленні належним чином. 19.09.2023 року від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника на підставі обставин викладених у позовній заяві та наявними в матеріалах справи письмових доказів. На задоволенні позову наполягає та не заперечує проти ухвалення у даній справі заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи по суті повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомлення про вручення судової повістки 05.09.2023 року, про причини неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи з поважних причин та відзив на позовну заяву до суду не надав.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, як зазначено в заяві, тому на підставі положень статей 223 та 280 ЦПК України, суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність сторін та заочний розгляд.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі знаступних підстав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03.10.2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Так, судом встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.12.2018 року у цивільній справі № 335/9495/18 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та трьох відсотків річних задоволено у повному обсязі, а саме, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 91 000,00 грн. боргу, 3% річних у розмірі 448,77 грн. та понесені витрати на сплату судового збору в сумі 1762,00 грн. Рішення суду набрало законної сили 14.01.2019 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Норма статті 124 Конституції України визначає обов`язковість виконання усіма суб`єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу вимог статті 10 ЦПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згадане судове рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, судове рішення у цивільній справі № 335/9495/18 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити.

29.01.2019 року позивачем отримано виконавчий лист № 335/9495/18 та пред`явлено на примусове виконання до Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, правонаступником якого на день звернення до суду є Лівобережний відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 07.03.2019 року державним виконавцем Омельяненко А.П. розпочате виконавче провадження № 58554659 по примусовому виконанню зазначеного виконавчого документу.

Станом на день звернення до суду боржником рішення суду не виконано взагалі, що підтверджується листом Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 03.07.2023 року № 31493/15, тобто має місце неналежне виконання відповідачем грошового зобов`язання.

У частині першій статті 509 ЦК України закріплено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. У частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20.01.2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) та зазначила, що розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08.11.2019 року у цивільній справі № 127/15672/16-ц (14-254цс19), суд роз`яснив, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. З огляду на викладені положення законодавства та судової практики Верховного Суду, суд зазначає, що позивач ОСОБА_1 має право вимагати від відповідача сплатити інфляційні втрати прострочення та три проценти річних від простроченої суми зобов`язання, яким, в даному випадку, виступає зобов`язання відповідача з повернення позики, оскільки з часу виникнення грошового зобов`язання, до дня звернення позивачем до суду - 19.07.2023 року, відповідач ухилявся від виконання своїх зобов`язань, що призвело до порушення майнових прав позивача, які полягають у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 має право на стягнення 3% річних та індексу інфляції на суму коштів, що підлягала стягненню згідно рішення суду.

Щодо визначення періоду за яким позивачем здійснено розрахунок інфляційних втрат та 3% річних.

Позовну заяву подано до суду 19.07.2023 року. Розрахунок 3% річних та індексу інфляції, враховуючи строки позовної давності, здійснювався за останні три роки, починаючи з 20.07.2020 року до дня звернення позивачем до суду - 19.07.2023 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Суд додатково звертає увагу, що остаточне рішення у цивільній справі набрало законної сили 14.01.2019 року, а тому заявлені позивачем вимоги про стягнення 3% річних та індексу інфляції подані з дотриманням строків позовної давності.

Суд зазначає, що нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому вказана норма права не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 12.09.2011 року № 3-73гс11.

Згідно наданого позивачем розрахунку, який не спростований відповідачем, інфляційне збільшення склало:

47 372 грн. 32 коп., виходячи з наступного розрахунку: 93 210 грн. 77 коп. (сума заборгованості) х 150,823 % (сукупний індекс інфляції за період з 01.08.2020 року по 30.06.2023 року)/100% - 93 210 грн. 77 коп. (сума заборгованості) = 47 372 грн. 32 коп.;

а 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання становить 8 385 грн. 51 коп., виходячи з 1095 днів прострочення за період з 19.07.2020 року до 18.07.2023 року.

Отже, загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 55 757 грн. 83 коп.

Відповідно до п. 3 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідач не надав доказів на спростування заявлених позовних вимог та не скористався своїм правом надати суду відзив на позовну заяву, у відповідності до ст. 178 ЦПК України.

За даних обставин, суд вважає, що позивач правомірно вимагає з відповідача стягнення суми інфляції та 3 % річних від простроченої суми боргу та індекс інфляції у примусовому порядку, посилаючись на рішення суду та чинне законодавство, тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Розподіл судових витрат слід здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 141, 258, 259, 264-265, 280-282 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , - 55 757,83 грн. (п`ятдесят п`ять тисяч сімсот п`ятдесят сім гривень 83 коп.) боргу, що складається з 47 372,32 грн. інфляційних втрат та 8 385,51 грн. 3% річних, згідно зі ст. 625 ЦК України.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , понесені витрати на сплату судового збору в сумі 1073,60 грн.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 19.09.2023 року.

В порядку п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України зазначаються наступні дані сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Представник позивача: адвокат Шубін Олег Петрович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № ЗП 001870 видане Радою адвокатів Запорізької області від 05.11.2018 року, адреса: АДРЕСА_2 (Адвокатське об`єднання «Олешко і Скрипка»);

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Суддя В.О. Макаров