Справа № 199/4524/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

23.03.2023 Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання - Хамула А.С.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

представника третьої особи - Проскуріної Є.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про зміну розміру аліментів та позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

23 червня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що від нині розірваного шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась спільна дитина - дочка ОСОБА_3 , яка після розірвання шлюбу сторін і дотепер проживає разом з позивачем. З народження доньки відповідач бачив дитину лише три рази (у два, шість та вісім років), кожен раз за ініціативою позивача. Останні раз відповідач бачив дитину у 2015 році, з того часу не ініціював жодної зустрічі з донькою, не спілкувався із нею, не приймав жодної участі у її житті, що призвело до того, що між дитиною та відповідачем не утворилось зв`язку, притаманного родині. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2009 року з відповідача вирішено стягувати аліменти на утримання спільної дитини сторін в розмірі частки від усіх видів доходу/заробітку платника аліментів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 вересня 2007 року. Відповідач на постійній основі проживає за кордоном - в Російській Федерації, а тому зазначене рішення суду про стягнення аліментів виконувалось на території зазначеної держави. Відповідач сплачував аліменти нерегулярно, внаслідок чого у нього виникла заборгованість. Таким чином, відповідач не вчиняє жодних дій щодо матеріального утримання дитини сторін, не бере участі у вихованні дитини, не виконує жодного з обов`язків батька, які на нього покладені за законом, що вказує про його байдужість до дитини. За викладених обставин позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно спільної дитини сторін, а також змінити призначений рішенням суду розмір аліментів із частки до 1/3 від усіх видів доходу/заробітку платника аліментів, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду із даним позовом і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Цією ж ухвалою суду зобов`язано орган опіки та піклування надати суду висновок щодо доцільності/недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав.

Ухвалами Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня, 23 серпня 2022 року за клопотанням позивача витребувано з Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України, а також в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з такої території відповідача.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин, проти заочного розгляду справи не заперечувала.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, правом на подання відзиву не скористався. Натомість в ході розгляду справи на стадії підготовчого провадження від відповідача до суду надійшла заява, в якій він послався на невизнання позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача в судове засідання на стадії розгляду справи по суті також не з`явився, під час підготовчого провадження у справі проти задоволення позовних вимог заперечував, надав суду письмові пояснення, в яких також просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з тих підстав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, відповідач виявляє інтерес до своєї дитини, в період мешкання відповідача в АР Крим він та його батьки щорічно приймали позивача з дитиною у себе та новим чоловіком позивача, прихильно ставились до них, потім позивач почала створювати перешкоди відповідачу у спілкуванні з дитиною, а відповідач самостійно не зміг віднайти контакти дитини аби спілкуватись із нею. При цьому сам відповідач характеризується виключно позитивно, не має заборгованості за сплати аліментів на дитину. Викладене, за переконанням представника відповідача, унеможливлює задоволення позову в частині вимог про позбавлення батьківських прав. Стосовно позовних вимог про збільшення розміру аліментів, то представник відповідача посилався на погіршення майнового стану відповідача внаслідок сплати останнім аліментів на утримання іншої дитини, наявність у відповідача батьків з інвалідністю, на утримання яких відповідач також сплачує аліменти, однак має заборгованість, відповідач не має офіційного місця роботи, внаслідок чого отримує допомогу по безробіттю. За таких обставин, а також враховуючи відсутність у відповідача у власності транспортних засобів та нерухомого майна, представник відповідача послався на неможливість задоволення і другої позовної вимоги про збільшення розміру аліментів. Послався представник відповідача і на належність поданих ним суду доказів.

За таких обставин, керуючись положеннями ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання за наведеної явки учасників справи та здійснити розгляд справи по суті в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України.

Вислухавши позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 14 грудня 2011 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області зі складенням актового запису №285 було розірвано раніше зареєстрований між сторонами шлюб, від якого у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась спільна дитина - дочка ОСОБА_3 . Викладені обставини підтверджуються копіями паспортів громадян України, копією свідоцтва про розірвання шлюбу, копією заяви відповідача про дозвіл на постійне проживання дитини в Україні, довідкою про реєстрацією особи громадянином України, копією свідоцтва про народження.

Також судом встановлено, що спільна дитина сторін з кінця жовтня 2013 року і по теперішній час має зареєстроване місце проживання та фактично проживає із позивачем окремо від відповідача у належній позивачу наразі на праві власності квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи, копії паспорту позивача, копією рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної в м. Дніпрі ради, актом обстеження умов проживання.

Відповідно до копії довідки №47 КЗО «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №16» ДМР від 14 червня 2021 року спільна дитина сторін ОСОБА_3 відвідувала вказаний навчальний заклад з вересня 2009 року по 2012 рік, вихованням дитини займалась мати, батько дитини вихованням дочки не займався, в дитячому садку не з`являвся, не телефонував, стосунки з вихователями не підтримував.

Згідно копії довідки КЗО «Ліцей «Борисфен» ДОР від 14 червня 2021 року №197 спільна дитина сторін ОСОБА_3 навчається у зазначеному навчальному закладі в 9 класі, вихованням дитини займається мати, батько дитини вихованням дитини не займається, в школу за з`являється, стосунки з вчителями та вихователем не підтримує.

Як встановлено судом з наявних матеріалів цивільної справи, відповідач є громадянином Російської Федерації, на час початку спірних правовідносин сторін мешкав у м. Москва, потім переїхав до м. Феодосія АР Крим. За місцем свого проживання відповідач характеризується позитивно, у власності нерухомого майна та/або транспортних засобів не має. Викладені обставини підтверджуються копією свідоцтва про облік у податковому органі, копією документів виконавчого провадження зі стягнення з відповідача аліментів, копією паспорту відповідача, копіями характеристик з місця проживання відповідача, відповідями на запит про наявність зареєстрованого за відповідачем рухомого, нерухомого майна.

Судом також встановлено, що і позивач характеризується виключно позитивно як за місцем свого проживання, так і за місцем роботи, що підтверджується відповідними характеристиками та довідками. Крім того, 10 жовтня 2019 року позивач уклала другий шлюб із ОСОБА_4 , державна реєстрація такого шлюбу здійснена Індустріальним районним у м. Дніпрі ВДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області за актовим записом №628. Копія свідоцтва про шлюб наявна в матеріалах справи.

19 серпня 2009 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська у справі №2-452/09 ухвалено рішення, яким вирішено стягувати з відповідача на користь позивача на утримання останньої у розмірі частки з усіх видів заробітку платника аліментів до досягнення спільною дитиною сторін трирічного віку. Копія рішення наявна в матеріалах справи.

Ухвалою Московського міського суду від 29 вересня 2010 року задоволено клопотання позивача та визначено привести до виконання на території Російської Федерації рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2009 року, яким вирішено стягувати з відповідача на користь позивача на утримання спільної дитини сторін аліменти в розмірі частки від усіх видів заробітку платника аліментів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Копія ухвали наявна в матеріалах справи.

Відповідно до копії постанови про порушення виконавчого провадження від 29 серпня 2018 року у відповідача на зазначену дату була наявна заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини сторін в розмірі 218129,9 російських рублів.

В той же час, відповідно до наданих стороною відповідача суду документів виконавчого провадження, зокрема копії постанови про розрахунок заборгованості, станом на 01 липня 2021 року у відповідача вже відсутня заборгованість перед позивачем зі сплати аліментів на утримання спільної дитини сторін.

Судом встановлено, що у відповідача від іншої жінки є друга дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання якого відповідач також сплачує аліменти, що підтверджується копією свідоцтва про народження та копіями документів виконавчого провадження.

Крім того, судом встановлено, що відповідач має батьків, які є особами з інвалідністю ІІІ групи (батько) та ІІ групи (мати), на утримання яких з відповідача також стягуються аліменти, заборгованість за якими станом на 05 липня 2012 року становить 71998,2 російських рублів на кожного з батьків. Викладені обставини підтверджуються копіями документів виконавчого провадження, а також копією свідоцтва про народження та копіями медичних документів.

Відповідно до довідки з Центру зайнятості населення та копії трудової книжки відповідача останній станом на вересень 2021 року не має офіційного місця роботи, отримує допомогу по безробіттю.

В порядку ст.171 СК України судом здійснено з`ясування думки спільної неповнолітньої дитини сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка пояснила суду, що вона наразі мешкає разом із матір`ю (позивачем) та вітчимом, місцезнаходження батька (відповідача) їй не відомо. Останній раз ОСОБА_3 бачила відповідача, коли їй виповнилось 7 років (2014 рік), влітку в Криму, де також були і батьки відповідача. Жодних наступних зустрічей не було, такі зустрічі не ініціювалися ні відповідачем, ні самою ОСОБА_3 . Всі зустрічі дитини з відповідачем, які були, зокрема і остання у 2014 році, завжди ініціювалися тільки позивачем, яка і наполягала на спілкуванні дитини з батьком. Після вказаної останньої зустрічі відповідач не писав, не дзвонив, зі святами не поздоровляв, подарунків не надсилав, не виявляв жодного бажання зустрітись чи поспілкуватись з ОСОБА_3 , хоча до цього дзвонив позивачу, яка, за твердженнями неповнолітньої ОСОБА_3 , ніколи не забороняла зустрічей дитини із батьком, жодних перешкод не створювала. Таке ставлення відповідача до своєї доньки ОСОБА_3 зумовило виникнення в останньої байдуже ставлення до батька, а тому вона не заперечує проти позбавлення відповідача батьківських прав щодо неї.

Згідно листа з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 07 вересня 2022 року №91-24491/0/15-22-Вих відомості про перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями України відповідачем у період з 07 вересня 2017 року по 07 вересня 2022 року відсутні (інформація зберігається лише за останні п`ять років).

Згідно висновку органу опіки та піклування, який є третьою особою у справі, комісія з питань захисту прав дитини не дійшла згоди у вирішенні питання про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, а тому просить суд ухвалити рішення на власний розсуд у відповідності до вимог закону.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року та ратифікованою постановою ВР №789-XII від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини).

Так, відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Аналогічна за змістом норма міститься в ст.27 Конвенції про права дитини.

Згідно ст.51 Конституції України, ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом ст.150 СК України, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та праці.

За змістом ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.141 СК України кожна дитина має право на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні.

За змістом ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.155 СК України батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Нормою ст.164 ч.1 п.2, ч.ч.2-4 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, в тому числі, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. З цієї підстави мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Згідно ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

За змістом ст.7 СК України, ст.3 Конвенції про прав дитини регулювання сімейних відносин, зокрема судами, має здійснюватися з максимально можливим та першочерговим урахуванням і забезпеченням інтересів дитини.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо своєї дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Тлумачення п.2 ч.1 ст.164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому, батьки, питання про позбавлення батьківських прав яких вирішується судом із вказаної підстави, мають бути повнолітніми. За змістом, характером та значенням як для батька (матері), так і для дитини правових наслідків позбавлення батьківських прав, передбачених ст.166 СК України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. При цьому за положенням ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, який підлягає застосуванню лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені в ході розгляду справи факти у контексті позбавлення батьківських прав, необхідно також враховувати, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний наведеному вище правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 02 листопада 2020 року по справі №552/2947/19, від 11 вересня 2020 року по справі №357/12295/18, від 11 вересня 2020 року по справі №371/693/18, від 29 квітня 2020 року по справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року по справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року по справі №638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року по справі №461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року по справі №409/1865/17-ц, від 29 січня 2020 року по справі №756/1967/16-ц. Судова практика щодо застосування положень ст.164 СК України є усталеною. Крім того, схожий підхід до вирішення питання про позбавлення батьківських прав роз`яснено в п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц.

Отже, аналізуючи встановлені судом фактичні обставини виховання та утримання спільної доньки сторін з урахуванням на наведені вище правові висновки, суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи знайшли своє повне підтвердження заявлені позивачем підстави для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав, а саме триваюче та систематичне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків без поважних причин. Відповідач остаточно перестав належним чином виконувати свої батьківські обов`язки вже тривалий час, щонайменше з 2015 року, що виявилось у фактичному його самоусуненні від виконання своїх батьківських обов`язків у вигляді матеріального утримання спільної дитини сторін (відсутність участі в інших (крім аліментів) фінансових та додаткових затратах на дитину), участі в житті дитини, вихованні, забезпеченні її житлом, здобутті повної середньої освіти тощо, що є проявом байдужості відповідача до долі своєї дитини, спільної з позивачем. Про умисний характер такого ухилення явно свідчить його тривалість (декілька років поспіль). Таким чином, відсутність бажання та реальних кроків з боку відповідача, зокрема і в ході розгляду даної цивільної справи, з метою виправлення виниклої ситуації щодо його ставлення до власної дитини, відсутність дій з боку відповідача задля налагодження зв`язку та взаєморозуміння із донькою, а також з`ясоване судом ставлення самої дитини до відповідача дозволяють суду дійти безсумнівного висновку, що подальше збереження правового зв`язку між неповнолітньою ОСОБА_3 та її батьком - відповідачем по справі завдасть в майбутньому цій дитині неспівмірно більше негативного впливу, ніж припинення такого правового зв`язку внаслідок позбавлення відповідача батьківських прав.

Відтак, суд, послуговуючись якнайкращими інтересами дитини, які (інтереси) переважають над інтересами їх батька - відповідача, підсумовуючи все вищевикладене, вважає за можливе задовольнити даний позов в частині вимог про позбавлення батьківських прав.

При цьому суд критично оцінює та не приймає до уваги заперечення сторони відповідача проти задоволення позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав, оскільки такі заперечення та твердження суперечать як встановленим в судовому засіданні фактичним обставинам правовідносин сторін та їх дитини, так і наведеним вище правовим позиціям та висновкам суду за результатами розгляду справи.

Вирішуючи позовні вимоги про збільшення розміру аліментів, суд, окрім наведених вище встановлених в ході розгляду справи фактичних обставин, а також норм законодавства, керується наступним.

Так, згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Аналогічні положення містить ст.27 Конвенції про права дитини, якою також визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст.ст.141, 180 СК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, такий обов`язок є рівним для обох батьків, а розірвання шлюбу між ними, проживання батьків окремо від дитини не звільняє від даного обов`язку щодо дитини.

Згідно ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Нормою ст.182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Положеннями ст.7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Схожі за змістом положенням містить ст.3 Конвенція про прав дитини.

Відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України.

Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, враховуючи зміст норм ст.ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду не вважається незмінним, його може бути згодом змінено шляхом збільшення або зменшення за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених законом.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища є зміна доходів, витрат, активів тощо. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування, і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. При цьому положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану. Однак зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану, підставою для зміни розміру аліментів. В той же час, факт народження у платника аліментів дитини у іншому шлюбі, без належних та допустимих доказів погіршення його матеріального стану, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Діти, народжені в різних шлюбах від різних матерів, мають абсолютно рівні права на матеріальну допомогу, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.

Наведені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі №760/9783/18-ц, від 16 вересня 2020 року по справі №565/2071/19, від 28 травня 2021 року по справі №715/2073/20, від 16 червня 2021 року по справі №643/11949/19, від 21 липня 2021 року по справі №691/926/20, від 30 серпня 2021 року по справі №301/2160/20, від 09 вересня 2021 року по справі №554/3355/20, від 20 грудня 2021 року по справі №681/15/21, від 23 травня 2022 року по справі №752/26176/18.

Таким чином, спираючись на наведені правові висновки в контексті заявлених позивачем підстав для пред`явлення позовної вимоги про збільшення розміру аліментів та встановленого судом майнового/сімейного стану відповідача, суд приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість і недоведеність заявлених позовних вимог у відповідній частині. Так, позивач, мотивуючи необхідність збільшення розміру стягуваних з відповідача аліментів, вказує лише на те, що відповідач отримує дохід, тривалий час жодної допомоги на утримання дитини не надає, а тому може сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частки від його доходів. При цьому доказів факту та розміру доходу відповідача позивач суду не подає. Таке мотивування і рівень доведення позовної вимоги взагалі не є передбаченою законом, а саме ст.192 СК України, підставою для задоволення позову в цій частині, оскільки не свідчить ані про погіршення майнового стану отримувача аліментів/дитини, ані про покращення майнового стану платника аліментів. Не вказує таке мотивування позову і на таку зміну сімейного стану платника або отримувача аліментів/дитини, яка (зміна) свідчила б про виникнення у відповідача можливості сплачувати аліменти у більшому розмірі та/або про потребу дитини у більшому розмірі аліментів на своє утримання. Більш того, як встановлено в ході розгляду справи, наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини сторін на момент розгляду справи свого належного підтвердження не знайшла. Натомість, судом встановлено, що після призначення аліментів на утримання дитини сторін у відповідача народилась друга дитина від іншої жінки, яку він також зобов`язаний утримувати та платити аліменти, а також у відповідача виник обов`язок зі сплати аліментів ще й на утримання його батьків, сам же відповідач не має офіційного місця роботи, отримуючи лише допомогу по безробіттю. Відтак, підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову в частині вимог про збільшення розміру аліментів.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по справі, керуючись положеннями ст.ст.133, 141 ЦПК України, приймаючи до уваги кількість та характер позовних вимог, наслідки розгляду справи, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого останньою при зверненні до суду судового збору в розмірі 908 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.51 Конституції України, ст.ст.8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.3, 27 Конвенцією про права дитини, ст.ст.7, 19, 141, 150, 155, 157, 164, 165, 166, 180-183, 192 СК України, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (остання відома адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ), третя особа - орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Мануйлівський, 31), про зміну розміру аліментів та позбавлення батьківських прав - задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (російською мовою - « ОСОБА_5 », написання ПІБ латинськими літерами відповідно до посвідки на постійне проживання - « ОСОБА_5 », паспорт громадянина Російської Федерації № НОМЕР_2 , виданий ВВС Північне Ізмайлове м. Москви 13 січня 2004 року) батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини - дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; паспорт громадянина України № НОМЕР_4 ; свідоцтво про народження НОМЕР_5 від 02 квітня 2013 року).

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

У порядку розподілу судових витрат по справі стягнути з ОСОБА_2 (остання відома адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 908 гривень.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко