Справа № 345/2188/23
Провадження № 22-ц/4808/1029/23
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів Баркова В.М., Фединяка В.Д.,

учасники справи

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України) справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2023 року, ухвалене судом у складі судді Онушканич В.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами про стягнення безпідставно списаних та надміру сплачених коштів, 3% річних та інфляційних збитків, в обґрунтування яких вказав, що рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27.12.2022 року, яке залишено без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 04.04.2023 року, в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено та встановлено, що з коштів, які фактично спрямовувалися позичальником на погашення заборгованості за тілом кредиту, позивачем в автоматичному режимі відбувалося списання відсотків на загальну суму 33279, 50 грн.

Вважає, що стягнення банком з позивача шляхом автоматичного списання відсотків, комісій та інших платежів за кредитним договором не ґрунтуються на принципах законності та справедливості, а також суперечить нормам чинного законодавства, а тому надмірну стягнуті відповідачем кошти мають бути повернуті позивачу.

Позивач зазначив, що оскільки відповідач неправомірно користувався грошовими коштами, то на його користь слід стягнути 3% річних та інфляційних втрат.

У зв`язку з викладеним просив суд визнати неправомірними дії АТ КБ «Приватбанк» щодо нарахування та списання відсотків за використання кредитних коштів (кредитного ліміту) за кредитним договором б/н від 12.02.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк»; стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 4606,00 грн безпідставно списаних та надміру сплачених коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитним договором б/н від 12.02.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк», 3% річних в розмірі 414,00 грн та інфляційні збитки в розмірі 2229,81 грн, а всього 7241,81 грн; стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 7000,00 грн витрат на надання професійної правничої допомоги.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 4604,00 грн, надмірно сплачених в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №б/н від 12.02.2019 року, 3% річних в розмірі 66,00 грн, 1426,19 грн інфляційних втрат, 1500,00 грн витрат за надання правничої допомоги. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2023 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що стягуючи пеню, суд застосував норму права без урахування висновку у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17 згідно якого пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Суд також застосував норму ст. 625 ЦК України без урахування висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15-ц, оскільки згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України будь-яке прострочення боржника в даному випадку відсутнє, тому застосування вищевказаної статті є безпідставним.

Вважає, що судом невірно застосовано до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України, яка регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Зазначена норма закону застосовується лише в випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Отже чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Враховуючи, що кошти були стягнуті за невиконання зобов`язання, то не можна говорити про безпідставність набуття коштів.

Щодо витрат на правничу допомогу, скаржник вказав, що суд першої інстанції зазначаючи в рішенні про неспівмірність заявлених витрат на відшкодування правової допомоги до обсягу наданих адвокатом послуг, часом, витраченим на виконання відповідних робіт, що не відповідає критеріям реальності адвокатських витрат, безпідставно стягнув 1500 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що твердження скаржника про незаконність стягнення пені є необґрунтованим, оскільки такої вимоги не було заявлено.

Зазначив, що 3% річних від простроченої суми (або інший розмір процентів, який встановлений договором або законом) та індекс інфляції мають нараховуватися на грошові зобов`язання, які виникли внаслідок завдання шкоди, з дати її заподіяння (дати незаконного списання коштів з рахунку), а не з дати ухвалення відповідного судового рішення про стягнення відшкодування такої шкоди (матеріальних збитків).

Зазначає, що суд першої інстанції правомірно застосував приписи ст. 1073 ЦК України, а не ст. 1212 ЦК України, висновок суду щодо стягнення 3% річних та інфляційних витрат відповідає вимогам закону.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже, розгляд цивільної справи з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім справ зазначених в ч. 4 ст. 274 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи є загальним правилом, визначеним у ЦПК України.

Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 7241,81 грн і є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2684 грн * 100 = 268400 грн), тому справа відноситься до категорії малозначної справи в силу вимог закону.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

В апеляційній скарзі скаржник оскаржує рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2023 року в частині задоволених позовних вимог, в частині відмови у задоволенні вимог про визнання неправомірними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування та списання відсотків за використання кредитних коштів, рішення суду не оскаржується, тому відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України рішення в цій частині не переглядається.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що до даних правовідносин не підлягає застосуванню ст. 1212 ЦК України, а підлягає застосуванню положення ст. 1073 ЦК України. Суд виходив з того, що АТ КБ «Приватбанк» було безпідставно списано з кредитного рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , належні йому грошові кошти на загальну суму 4604,00 грн, надмірно сплачених в рахунок погашення заборгованості за кредитом (33279,50 грн 28675,50 грн), що встановлено рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 грудня 2022 року.

Суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 4604,00 грн, надмірно сплачених в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №б/н від 12.02.2019 року коштів, 3% річних в розмірі 66,00 грн, 1426,19 грн інфляційних втрат та 1500 грн витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27.12.2022 року, яке залишено без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 04.04.2023року, по справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовлено. Рішенням встановлено, що з коштів, які фактично спрямовувалися позичальником на погашення заборгованості за тілом кредиту, АТ КБ «Приватбанк» в автоматичному режимі відбувалося списання відсотків на загальну суму 33279,50 грн. Також вказаним рішенням суду встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» нараховано ОСОБА_1 28675,50 грн заборгованості за тілом кредиту, а 33279,50 грн, які сплачені позичальником ОСОБА_1 , мали бути зараховані в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту, а не за відсотками.

Суд встановив, що АТ КБ «Приватбанк» безпідставно списано з кредитного рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , належні позивачу грошові кошти на загальну суму 4604,00 грн, надмірно сплачених в рахунок погашення заборгованості за кредитом № б/н від 12.02.2019 року.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частинами 1, 2 статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Так, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов.

По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.

По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.

По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відсутністю правової підстави вважають такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Отже, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у вигляді розірвання договору.

Тому, для застосування до спірних правовідносин у справі ст. 1212 ЦК України необхідно встановити факт наявності або відсутності між сторонами у справі правовідносин, які б свідчили про наявність або відсутність правових підстав для перерахування заявлених до стягнення грошових коштів.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За приписами ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до п. 1.38 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів" у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно з п. 26.1 ст. 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів" платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року N 22 (далі - Інструкція від 21 січня 2004 року) визначено, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; назву отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі) (пункт 6.4 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції від 21 січня 2004 року).

За змістом ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх і застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, зазначена правова позиція викладена в пункті 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19).

Виходячи з вищезазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №б/н від 12.02.2019 року шляхом підписання позивачем анкети-заяви, тому до даних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 1212 ЦК України, оскільки між сторонами існують договірні правовідносини та правильно до даних правовідносин застосував положення ст. 1073 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27.12.2022 року, яке залишено без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 04.04.2023 року, по справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором встановлено, що з коштів, які фактично спрямовувалися позичальником на погашення заборгованості за тілом кредиту, АТ КБ «Приватбанк» в автоматичному режимі відбувалося списання відсотків на загальну суму 33279,50 грн. Також вказаним рішенням суду встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» нараховано ОСОБА_1 28675,50 грн заборгованості за тілом кредиту, а 33279,50 грн, які сплачені позичальником ОСОБА_1 , мали бути зараховані в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту, а не за відсотками.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на користь ОСОБА_1 з АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню 4606,00 грн безпідставно списаних та надміру сплачених коштів, спрямованих на погашення заборгованості по процентам за кредитним договором б/н від 12.02.2019 року .

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції невірно застосовано до спірних правовідносин положення ст. 1212 ЦК України є безпідставними, оскільки такі доводи є надуманими та не відповідають змісту оскаржуваного рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 66,00 грн та 1426,19 грн інфляційних втрат. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

У постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі №666/6436/15-ц зазначено, що згідно зі статтею 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.Частиною першою статті 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже висновки суду про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 66,00 грн та 1426,19 грн інфляційних втрат є правильними. Скаржником не спростовано розмір розрахунку, який здійснив суд першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2023 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування чи зміні по доводам апеляційної скарги не має.

Що стосується стягнення судом першої інстанції витрат на правничу допомогу та витрат на правничу допомогу при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У позовній заяві представником позивача заявлено клопотання про відшкодування витрат за надання професійної правничої допомоги в сумі 7000 грн.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналізуючи вказані норми, можна дійти висновку, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У постанові від 09 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц при вирішенні питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу Верховний Суд дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 до позовної заяви надав Договір №69 від 09 жовтня 2021 року про надання професійної правничої допомоги, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , акт про прийняття-передачу наданих послуг №7, відповідно до якого представник надав ОСОБА_1 правничу допомогу у підготовці та поданні до суду позовної заяви на загальну вартість 7000 грн, акт приймання-передачі грошових коштів у розмірі 7000 грн, ордер на надання правничої допомоги, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

У суді першої інстанції відповідачем не було надано заперечень щодо зазначеного розміру витрат на правничу допомогу. Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268) (рішення від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України»).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про зменшення витрат на правничу допомогу до 1500 грн, що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції на підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 надано Акт №8 про прийняття-передачу наданих послуг, який уклали до договору про надання професійної правничої допомоги №69 від 09.10.2021 року та відповідно до якого ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 правову допомогу у підготовці та поданні відзиву на апеляційну скаргу на загальну вартість 5000 грн, квитанцію до прибуткового касового ордера №89 на суму 5000 грн, ордер на надання правничої допомоги, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

В матеріалах справи наявний Договір №69 від 09 жовтня 2021 року про надання професійної правничої допомоги, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

До відзиву долучено докази його надсилання АТ КБ «ПриватБанк», заперечень щодо розміру зазначених витрат на правову допомогу від відповідача до суду не подано.

Як зазначалося вище, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Колегія суддів проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, дійшла висновку про необхідність зменшення витрат на правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції до 1500 грн, що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, необхідних процесуальних дій сторони.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то витрати по сплаті судового збору відносяться на рахунок скаржника.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», , місце знаходження: вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпро на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 1500 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту 03 жовтня 2023 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

В.Д. Фединяк