Ухвала

Іменем України

20 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 705/1438/16-ц

провадження № 61-4741ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дубровської Олени Миколаївни на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 січня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 02 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення витрат на поховання, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої смертю годувальника,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила: стягнути з ОСОБА_1 на свою користь в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 : в рахунок відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, в період з березня 2008 року по жовтень 2017 року - 74 460 грн, виходячи з п`ятикратного розміру середньомісячної заробітної плати (середньомісячна заробітна плата - 515 грн), розділеного на кількість осіб, які знаходилися на утриманні загиблого, з вирахуванням частки, що припадала на нього самого; в рахунок відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, - 644 грн щомісячно, починаючи з 01 жовтня 2017 року до 07 листопада 2018 року, тобто до досягнення сином повноліття; 100 000 - на відшкодування моральної шкоди. Стягнути з ОСОБА_1 на свою користь в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5 : в рахунок відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, в період з травня 2008 року по жовтень 2017 року- 72 744 грн; в рахунок відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, - 644 грн щомісячно, починаючи з 01 жовтня 2017 року до 07 листопада 2018 року, тобто до досягнення донькою повноліття; в рахунок відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, - 858 грн щомісячно, починаючи з 07 листопада 2018 року до 24 квітня 2022 року, тобто до досягнення нею 14-ти річного віку; в рахунок відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, - 1 288 грн щомісячно, починаючи з 24 квітня 2022 року до 24 квітня 2026 року, тобто до досягнення нею повноліття, виходячи з п`ятикратного розміру середньомісячної заробітної плати; 100 000 - на відшкодування моральної шкоди. Стягнути з ОСОБА_1 на свою користь: в рахунок відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, в період з березня 2008 року по жовтень 2017 року - 74 460 грн; в рахунок відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, - 644 грн щомісячно, починаючи з 01 жовтня 2017 року до 07 листопада 2018 року, тобто до досягнення сином повноліття; в рахунок відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, - 858 грн щомісячно, починаючи з 07 листопада 2018 року до 23 квітня 2022 року, тобто до досягнення донькою повноліття; витрати, пов`язані з похованням загиблого, в сумі 17 729 грн; 50 000 грн - на відшкодування моральної шкоди. Стягнути з ОСОБА_3 на свою користь в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Стягнути з ОСОБА_3 на свою користь в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що 12 лютого 2008 року близько 19 год. 55 хв., керуючи автомобілем МАЗ 437141-272, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись по автодорозі Стрий-Тернопіль-Кіровоград-Знам`янка, ОСОБА_3 здійснив наїзд на ОСОБА_6 , який внаслідок наїзду та отриманих травм помер на місці дорожньо-транспортної пригоди. Автомобіль МАЗ 437141-272, яким керував водій ОСОБА_3 , належить ОСОБА_1 . На час загибелі ОСОБА_6 вона - його дружина - була на 7-му місяці вагітності та виховувала 8-річного сина ОСОБА_4 . У квітні 2008 року вона народила доньку ОСОБА_5 . З лютого 2008 року вона не працює та здійснює догляд за дітьми, тому має право на відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, відповідно до пункту 4 частини першої статті 1200 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Право на відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, мають: вона як дружина загиблого - в період догляду за малолітніми дітьми померлого до досягнення ними чотирнадцятирічного віку; її син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - з дня смерті батька та до досягнення ним повноліття; її донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - з дня її народження та до досягнення нею повноліття.Моральну шкоду позивач обґрунтувала тим, що вона вже ніколи не побачить свого чоловіка, а діти - батька. Діти стали сиротами, позбавилися піклування з боку рідного батька. Відповідачі у справі залишили їх на самоті зі своїм горем, коли вони потребували допомоги. Будучи вагітною та виховуючи малолітнього сина, вона сама організувала похорони, а відповідачі все робили для затягування розслідування кримінальної справи.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 січня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 шкоду, завдану смертю годувальника, в сумі 109 868 грн, витрати на поховання в сумі 17 729 грн, а всього - 127 597 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , яка діє в інтересах сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шкоду, завдану смертю годувальника, в сумі 82 830 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , яка діє в інтересах сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , яка діє в інтересах доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шкоду, завдану смертю годувальника, в сумі 139 051 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , яка діє в інтересах дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , яка діє в інтересах доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шкоду, завдану смертю годувальника, за період з 23 квітня 2022 року по 23 квітня 2026 року, в сумі 1 288 грн щомісячно. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_3 керував автомобілем, який є джерелом підвищеної небезпеки та належить ОСОБА_1 , перебував з ОСОБА_1 у трудових правовідносинах, працюючи водієм, тому ОСОБА_1 є належним відповідачем в цій справі та зобов`язана відшкодовувати заподіяну шкоду. Крім цього, ОСОБА_1 не довела суду належними та допустимими доказами, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Заявлений позивачем розмір моральної шкоди також є доведеним, тому пред`явлені до ОСОБА_1 вимоги підлягають задоволенню. Водночас вимоги, пред`явлені до відповідача ОСОБА_3 , про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки в цьому випадку відповідальність за завдану шкоду несе ОСОБА_1 як роботодавець ОСОБА_3 .

Постановою Черкаського апеляційного суду від 02 березня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дубровської О. М. задоволено частково. Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 січня 2022 року змінено в частині розміру відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника. В зазначеній частині ухвалено нове рішення, резолютивну частину якого викладено в такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 шкоду, завдану смертю годувальника, в сумі 59 216,66 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , яка діє в інтересах сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шкоду, завдану смертю годувальника, в сумі 41 559,33 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , яка діє в інтересах доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шкоду, завдану смертю годувальника, в сумі 58 355,33 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , яка діє в інтересах доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шкоду, завдану смертю годувальника, за період з 23 квітня 2022 року по 23 квітня 2026 року, в сумі 646 грн щомісячно». В частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди та витрат на поховання рішення місцевого суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що тлумачення положень статей 1200 та 1202 ЦК України дає підстави для висновку, що одна з них визначає перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, інша - порядок відшкодування такої шкоди. Таким чином, вказані норми необхідно розглядати у взаємозв`язку, оскільки вони підлягають застосуванню як елементи єдиного механізму правового регулювання відносин з відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого. В цьому спорі застосуванню підлягають статті 1200 та 1202 ЦК України в їх поєднанні, тобто без посилання на середньомісячний заробіток у п`ятикратному розмірі, як помилково зазначено в оскаржуваному рішенні. У зв`язку з тим, що в оскаржуваному рішенні суми до стягнення вирахувані, виходячи із середньомісячного заробітку у п`ятикратному розмірі, тобто з урахуванням абзацу 2 частини першої статті 1197 ЦК України, який до спірних правовідносин не має відношення, рішення місцевого суду в частині стягнених сум підлягає зміні. В іншій частині рішення необхідно залишити без змін.

29 березня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Дубровська О. М. подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 січня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 02 березня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), згідно з яким підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що згідно з висновками Верховного Суду України від 27 березня 2017 року у справі № 914/2117/16 частиною першою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Отже, за змістом статті 1187 ЦК України суб`єктом відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є особа, яка фактично володіє об`єктом підвищеної небезпеки як на відповідній правовій підставі (будь-яке титульне володіння), так і без неї (безтитульне володіння), за виключенням умов, передбачених частиною четвертою статті 1187 ЦК України. При цьому шкода, завдана одній особі з вини іншої особи внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою, тобто у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини (частина перша статті 1188 ЦК України). Разом з тим відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Тобто не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом під час виконання нею своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею не укладено цивільно-правовий договір. Таким чином, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цими особами, по-перше, в трудових відносинах, а, по-друге, шкода, заподіяна нею у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. (Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 у справі № 6-229цс14). Не врахувавши наведені правові висновки, суди попередніх інстанцій помилково зазначили про те, що вона повинна відповідати за шкоду, завдану ОСОБА_3 , оскільки останній мав посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та керував автомобілем на підставі тимчасового талону на право курування. Належних і допустимих доказів перебування ОСОБА_3 у трудових відносинах з нею матеріали справи не містять. Навпаки, у справі міститься довідка Новоодеської районної філії Миколаївського обласного центру зайнятості про те, що ОСОБА_3 перебував на обліку в цій установі як безробітний з 30 серпня 2007 року по 23 вересня 2008 року.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Доводи касаційної скарги і обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зводяться до того, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували статті 1172, 1187 ЦК України.

Судами встановлено, що 12 лютого 2008 року близько 19 год. 55 хв., керуючи автомобілем МАЗ 437141-272, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись по автодорозі Стрий-Тернопіль-Кіровоград-Знам`янка на 525 кілометрі + 140 метрів, біля села Мала Севастянівка Христинівського району Черкаської області ОСОБА_3 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , внаслідок чого останній зазнав тілесних ушкоджень та загинув на місці пригоди.

Автомобіль МАЗ 437141 272, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував водій ОСОБА_3 , належить ОСОБА_1 .

На момент смерті ОСОБА_6 на його утриманні перебували дружина - ОСОБА_2 , яка була на 7 місяці вагітності, та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 народила доньку - ОСОБА_5 , батьком якої зазначено ОСОБА_6 .

ОСОБА_3 працював водієм автомобіля МАЗ 437141-272, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 , що встановлено на підставі таких доказів: поясненнями, наданими ОСОБА_3 у межах кримінального провадження за фактом дорожньо-транспортної пригоди, від 12 лютого 2008 року, від 03 квітня 2008 року, в яких він зазначив місце роботи - приватний підприємець ОСОБА_1 , водій; протоколами допиту ОСОБА_3 , в яких він послідовно заявляв, що працює у приватного підприємця ОСОБА_1 ; характеристикою, виданою суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 як водію, який працює в суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 .

В матеріалах справи також наявний лист Новоодеського районного центру зайнятості від 22 березня 2016 № 06381/03, в якому зазначено, що з 30 серпня 2007 року до 23 вересня 2008 року ОСОБА_3 перебував на обліку в Новоодеському районному центрі зайнятості як безробітний.

У постанові Верховного Суду від 05 липня 2022 року у справі № 511/323/19 вказано, що за статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України видно, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи з наведених норм права, шкода (в тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-108цс13, яка підтримана Верховним Судом у постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц.

Встановивши, що шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 12 лютого 2008 року, була завдана ОСОБА_3 , який керував автомобілем МАЗ 437141-272, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , з якою ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки - автомобілем МАЗ 437141-272, належним його роботодавцю - ОСОБА_1 , яка на законній підставі володіє вказаним рухомим майном.

Такі висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду щодо застосування статей 1172, 1187 ЦК України у подібних правовідносинах та не суперечать правовим висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду України від 27 березня 2017 року у справі № 914/2117/16, на яку послалася заявник у касаційній скарзі.

Доводи касаційної скарги щодо недоведеності факту перебування ОСОБА_3 у трудових відносинах із суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 зводяться до незгоди заявника з установленими судами попередніх інстанцій обставинами та оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Дубровської Олени Миколаївни на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 січня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 02 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення витрат на поховання, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої смертю годувальника.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко