ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4971/23 Справа № 215/1351/23 Суддя у 1-й інстанції - Квятковський Я.А. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Сотнікової А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №215/1351/23 за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про визнання повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України геноцидом, стягнення матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2023 року, постановлену у складі судді Квятковського Я.А., -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Російської Федерації про визнання повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України геноцидом, стягнення матеріальної шкоди у розмірі 1990149,79 долларів США та моральної шкоди у розмірі 5 200 000 грн..

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про визнання повномасштабної збройної агресії РФ проти України геноцидом.

Не погодившись з зазначеною ухвалою, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив ухвалу суду скасувати, направивши справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Постановити відносно судді Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Квятковського Я.А. окрему ухвалу за порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до обмеження права на доступ до суду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції неправомірно посилається на п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, яка встановлює для суду право відмовити у відкритті провадження у всій справі, а не в її частині в разі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зазначена судом в ухвалі про відмову у відкритті провадження Конвенція, не встановлює для національних судів незалежної України будь-яких застережень у неможливості в розгляді позовних вимог осіб, фізичних чи юридичних, які вважають, що дії, які здійснюються з наміром знищити, повністю або частково, будь-яку національну, етнічну, расову чи релігійну групу як таку можна вважать геноцидом такої етнічної групи.

Посилання суду першої інстанції на Конвенцію про запобігання злочину геноциду та покарання за нього, як на підставу відмови в доступі до правосуддя вважає безпідставним.

Також зазначає, що відсутність заперечень відповідача свідчить про його мовчазну згоду з його вимогами та прийняття їх у такій редакції, яка подана до суду.

Відзив на апеляційну скаргу сторонами не надано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Російської Федерації про визнання повномасштабної збройної агресії проти України геноцидом, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Відмовляючи у відкритті провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання повномасштабної збройної агресії проти України геноцидом, суд першої інстанції керувався вимогами п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України та виходив з того, що дані вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо: 1) заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; 2) є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами; 3) у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; 4) є рішення третейського суду, прийняте в межах його компетенції, щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, за винятком випадків, коли суд відмовив у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду або скасував рішення третейського суду і розгляд справи в тому самому третейському суді виявився неможливим; є рішення суду іноземної держави, визнане в Україні в установленому законом порядку, щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; 6) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які звернулися із позовною заявою або до яких пред`явлено позов, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Звертаючись з позовом ОСОБА_1 посилався на загальні засади відшкодування майнової шкоди передбачені у ст.ст.22, 1166 ЦК України, яким передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як правило, майнова шкода відшкодовується в порядку цивільного судочинства шляхом звернення до суду з відповідним позовом до винної особи. При цьому позивач зобов`язаний надати докази, що підтверджують факт заподіяння шкоди та її розмір, а також винуватість конкретного суб`єкта у її вчинені.

Апеляційний суд зазначає, що у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до РФ про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої йому геноцидом Українського народу внаслідок збройної агресії РФ на території України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів Позов складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Реалізуючи належне йому право, ОСОБА_1 звернувся в суд із вказаним позовом в порядку цивільного судочинства, обґрунтувавши підстави позову незаконною військовою збройною агресією РФ проти України, в ході якої була окупована територія України, і яку він просить визнати геноцидом.

З метою відновлення порушеного права, позивач просить стягнути із відповідача на його користь, в порядку ст.23 ЦК України, моральну шкоду, яка полягає у фізичному болі та душевних стражданнях, і настання якої позивач пов`язує саме з агресією РФ проти України, що і складає суть позову.

Встановивши викладене, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що заявлений спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала районного суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровськохї області від 31 березня 2023 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: