Справа № 135/205/20
Провадження № 22-ц/801/1627/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дєдов С. М.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 рокуСправа № 135/205/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,

секретар судового засідання Куленко О. В.

учасники справи:

позивач Ладижинська міська рада Гайсинського району Вінницької області,

відповідач (особа яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 15 червня 2023 року, ухвалене у складі судді Дєдова С. М. в м. Гайсин, дата складення повного судового рішення невідома,-

в с т а н о в и в :

10.02.2020 р. Ладижинська міська рада Вінницької області звернулася з позовом до ОСОБА_1 про повернення безпідставно збережених коштів, та просила стягнути безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати 251 424 грн за період з 01.01.2017 року по 31.12.2019 року, а також вирішити питання про судові витрати у справі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відповідач ОСОБА_1 з 16.09.2014 року до 29.01.2020 року була власником комплексу будівель та споруд загальною площею 518,5 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 .

Даний комплекс будівель розташований на земельній ділянці комунальної власності, яку відповідач використовувала без правовстановлюючих документів, що є порушенням ст.ст. 125,126 ЗК України, а також в порушення ст. 206 ЗК України відповідач не вносила плату за користування земельною ділянкою до місцевого бюджету.

Відповідач не є власником спірної земельної ділянки, а тому не була суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, була орендна плата.

Таким чином, згідно з положеннями ст.ст. 1212-1214 Цивільного кодексу України відповідач протиправно зберегла, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою комунальної власності, за відсутності укладеного договору, тим самим збільшив вартість власного майна за рахунок позивача на розмір несплаченої орендної плати.

Факт використання відповідачем земельної ділянки комунальної власності доводиться актом тимчасової робочої комісії, створеної за розпорядженням міського голови, від 09.01.2020 р.

Крім того, факт використання земельної ділянки по АДРЕСА_1 з порушенням вимог ст.ст. 125,126 ЗК України без правовстановлюючих документів встановлений актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту - земельної ділянки № 1455-ДК/1456/АП/09/01 /- 19 від 24.12.2019 року, що був складений державними інспекторами Держгеокадастру у Вінницькій області.

Власник земельної ділянки Ладижинська міська рада неодноразово зверталася з листами до відповідачки ОСОБА_1 з вимогою з`явитися до земельного відділу Ладижинської міської ради та укласти договір оренди земельної ділянки, докази наявні в матеріалах справи, але на день звернення до суду договір не був укладений.

Земельна ділянка площею 0,3492 га, за користування якою позивач просить стягнути кошти, є сформованою і є об`єктом цивільних правовідносин

Оскільки до січня 20202 року була відсутня нормативно-грошова оцінка земель населеного пункту м. Ладижин, то розмір коштів, які підлягають стягненню з відповідача, розрахований на підставі рішення 47-ї сесії 5-го скликання Ладижинської міської ради від 24.06.2010 року «Про встановлення ставок орендної плати» відповідно до п.п. 2 п. а) ч. 1 якого за земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, по АДРЕСА_1 (від № 131/а (АЗС) до № 171 (поворот на пляж) діяла ставка орендної плати за всю відведену площу в розмірі 2,0 грн. за один метр квадратний в місяць.

Відтак відповідач повинна сплатити 251 422 грн: 3492 кв.м. х 2,00 грн./міс. х 12 міс. = 83 808,00 грн. за один рік; 83 808,00 грн. х 3 роки = 251 424,00 грн.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 15.06.2023 року позовні вимоги задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Ладижинської міської ради безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати 251 424 (двісті п`ятдесят одну тисячу чотириста двадцять чотири) грн. за період з 01.01.2017 року по 31.12.2019 року; вирішено питання судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд виходив з того, що по справі доведеним є той факт, що відповідачка ОСОБА_1 , будучи власником будівель, які розташовані на земельній ділянці комунальної власності, використовувала земельну ділянку без укладення договору оренди, а відтак безпідставно зберегла у себе грошові кошти в розмірі орендної плати, яку мала б сплачувати. Розмір коштів, які підлягають стягненню з відповідача, обрахований вірно.

Не погодившись із цим рішенням, 10 липня 2023 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Путіліна Є. В., подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 15червня 2023 року скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що єдиною базою для нарахування орендної плати є нормативно-грошва оцінка землі, яка була затверджена на території м. Ладижин вперше рішенням 27 сесії 7 скликання Ладижинської міської ради від 19.02.2019 року № 826 та яка була введена в дію 01.01.2020 року, відтак суд першої інстанції невірно розрахував суму збитків, взявши при цьому за основу рішення Ладижинської міської ради 47 сесії 5 скликання від 24.06.2010 року № 1586 «Про встановлення ставок орендної плати». Суд першої інстанції безпідставно виснував, що позовні вимоги є доведеними, адже матеріали справи не містять технічної документації про нормативно-грошову оцінку землі, дійсну з 01.01.2017 по 31.12.2019 року, яка є єдиним належним і необхідним доказом для розрахунку суми недоотриманих доходів позивача та визначення розміру орендної плати за землю. Ґрунтуються на припущеннях і висновки суду про те, що відповідач, будучи власником нерухомості комерційного призначення, від якої отримувала прибуток, мала змогу заплатити орендну плату за користування землею, адже ця обставина ніким не досліджувалася, також суд зазначив, що плата за землю, яка була встановлена органом місцевого самоврядування, була законною, справедливою, не суперечила законодавству, хоча ці обставині не були предметом дослідження.

09 серпня 2023 року Ладижинська міська рада подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Путілін Є. В. підтримав викладене в апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник Ладижинської міської ради Гайсинського району вінницької області Малофєєва О. В.. заперечила проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає вимогам закону.

По справі встановлено наступні обставини:

- відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відповідач ОСОБА_1 з 16.09.2014 року до 29.01.2020 року була власником комплексу будівель та споруд загальною площею 518,5 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 188025859 від 08.11.2019 р. (а.с. 37 т.1), довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 198499414 від 31.01.2020 р. (а.с.11-15 т.1).

30.12.1999 р. приватному підприємству «Екатерина» (код ЄДР110У 20090761) був виданий державний акт на право постійного користування землею серії І-ВН № 003288 для розміщення кафе та влаштування зони відпочинку, загальною площею 0,3492 га на якій і був самочинно збудований ПП «Екатерина» вищезазначений майновий комплекс будівель та споруд, що підтверджується копією Державного акту па право постійного користування землею серії І-ВН № 003288) (а.с.17 т.1).

Згідно з даними Реєстру прав власності на нерухоме майно 29.05.2012 року, на підставі рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 26.04.2012 року, право власності на даний майновий комплекс будівель та споруд набув ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 198499414 від 31.01.2020 р. (а.с.47-48 т.1), копією рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 26.04.2012 року (а.с. 7-19 т.1).

Після відчуження ПП «Єкатерина» вказаного майнового комплексу будівель та споруд кафе-бару та набуття на це майно права власності ОСОБА_2 , ПП «Єкатерина» втратило право користування даною земельною ділянкою відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України, 25.03.2013 року ПП «Єкатерина» (1) було припинено як юридична особа, про свідчать дані з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 11-15, 16, 17-19, 20, 37);

06.07.2012 року даний майновий комплекс кафе-бар за договором дарування був відчужений громадянином ОСОБА_2 товариству з обмеженою відповідальністю «Антей-Агро-4», власником якого є ОСОБА_3

11.10.2012 року ТОВ «Антей-Агро-4» відчужило даний комплекс будівель та споруд гр. ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу.

16.09.2014 року право власності на майновий комплекс будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 за договором дарування набула ОСОБА_1 , (а.с. 37 т.1, а.с.11-15 т.1).

Ладижинська міська рада Вінницької області, будучи власником вказаної земельної ділянки, неодноразово зверталася з письмовими листами до попереднього власника майнового комплексу кафе-бар ОСОБА_4 та до відповідачки ОСОБА_1 з вимогою з`явитися до земельного відділу Ладижинської міської ради та укласти договір оренди цієї земельної ділянки, що підтверджується копіями листів за № 2-35-982 від 26.03.2014 р.; № 2-35-1834 від 02.06.2014 р.; № 2-35-186 від 17.01.2015 р.; № 2-35-1621 від 07.06.2015 р., № 2-35-4130 від 29.12.2017 року; № 2-35-3605 від 26.11.2018 р., № 2-35-344 від 25.01.2019 р. (а.с. 20-28 т.1).

- 23.12.2019 року розпорядженням міського голови № 234р була створена тимчасова комісія з метою здійснення контролю за використанням земель комунальної власності (а.с. 29).

09.01.2020 року на виконання даного розпорядження міського голови, комісією, із залученням інженера-геодезиста ОСОБА_5 (кваліфікаційний сертифікат інженера-геодезиста № 07/13777 від 10.07.2017 р.)було здійснено обстеження земельної ділянки, про що складено відповідний акт обстеження земельної ділянки від 09.01.2020 року (а.с. 30-32 т.1).

Комісією було встановлено, що загальна площа земельної ділянки, яка оглядалась і яка фактично використовується відповідачкою, становить 0,3825 га, розмір по периметру - 268,34 м. Згідно даних Публічної кадастрової карти України дана земельна ділянка межує: з Південної сторони з земельною ділянкою профілакторію АТ «ДТЕК «Західенерго» (кадастровий номер :07:001:0302), з Західної та Північної сторін з землями промисловості АТ «ДТЕК «Західенерго» (кадастровий номер :07:001:0304). з Південно-Східної сторони через дорогу з земельною ділянкою приватної власності (кадастровий номер :07:001:0252) та землями комунальної власності, на якій розташована зона відпочинку «міський пляж». Земельна ділянка по периметру огороджена парканом, вільний доступ до неї відсутній. На земельній ділянці розташований майновий комплекс будівель та споруд, який належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 . Майновий комплекс перебуває в оренді у ФОП ОСОБА_6 (договір оренди нежитлового приміщення № 1 від 10.04.2019 р. укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 ) та функціонує як кафе-бар. (а.с. 29; 30-32,42-, 43 т.1).

24.12.2019 року Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області було складено Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту - земельної ділянки № 1455-ДК/1456/АП/09/01/-19 від 24.12.2019, яким було встановлено відсутність у ОСОБА_1 документів, які б давали їй право на використання земельної ділянки, площею 0,3825 за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 42 т.1).

29.01.2020 року ОСОБА_1 відчужила даний майновий комплекс юридичній особі ПП «Екатерина» (), яке було нею створено 22.01.2020 p., шляхом внесення нерухомого майна в статутний фонд підприємства, що визнається і не заперечується сторонами у справі та підтверджується наявними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та рішенням Господарського суду Вінницької області від 23.03.2021 року (а.с. 156-158 т.2, а.с. 26-35 т.2, а.с. 36-44 т.2).

Господарським судом Вінницької області вже були розглянуті дві аналогічні справи про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, де відповідачем було ПП «Екатерина.», керівником якого є ОСОБА_1 , про що наявне рішення Господарського суду Вінницької області від 23.03.2021 року(а.с. 26-35 т.2), яке набуло законної сили відповідно до постанови Північно-західного господарського апеляційного суду від 29.07.2021 року(а.с. 36-44 т.2), за яким з ПП «Екатерина» було стягнуто на користь Ладижинської міської ради 101 514 грн. безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за період з 01.02.2020 року по 01.10.2020 року.

Між сторонами виник спір про стягнення з ОСОБА_1 (як власника будівель, розміщених на земельній ділянці комунальної власності) на користь Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області безпідставно збережених коштів, які виражені у формі орендної плати, яку відповідач мала б сплачувати на користь позивача за наявності договору оренди землі, від укладення якого вона ухилилася.

Згідно зі статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Отже, законодавець розмежовує поняття «земельний податок» та «орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності» в залежності від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.

Відповідно до статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною першою статті 21 Закону України «Про оренду землі».

Згідно із частиною першою статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до частин першої, третьої, четвертої, дев`ятої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.

Статтею 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідків події.

Отже, у випадку використання землекористувачем сформованої земельної ділянки комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору оренди власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію йому вартості неотриманої орендної плати в порядку статті 1212 ЦК України.

Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Зазначені правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц та від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 09 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20.

Апеляційний суд виснує, що в справі яка розглядається, суд першої інстанції, встановивши, що відповідач ОСОБА_1 , будучи власником комплексу будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці комунальної власності, ухиляється від укладення договору оренди земельної ділянки, - дійшов вірного висновку, що вона є фактичним землекористувачем та, не сплачуючи орендну плату за користування землею, за рахунок власника землі Ладижинської міської ради зберегла у себе кошти, які мала сплатити за користування землею, а тому зобов`язана повернути їх власнику земельної ділянки на підставі статті 1212 ЦК України.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо невірного розрахунку сум, які підлягають сплаті, слід зазначити таке.

Як уже зазначалося вище, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (стаття 206 ЗК України.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України). Подібне визначення міститься й у статті 21 Закону №161-XIV «Про оренду землі».

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (пункт 288.1 статті 288 Податкового кодексу України).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачка, будучи фактичним землекористувачем, ухиляється від укладення договору оренди землі, що підтверджено наступним:

1) 24.12.2019 року Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області було складено Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту - земельної ділянки № 1455-ДК/1456/АП/09/01/-19 від 24.12.2019, яким було встановлено відсутність у ОСОБА_1 документів, які б давали їй право на використання земельної ділянки, площею 0,3825 за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 42 т.1);

2) Актом обстеження земельної ділянки від 09.01.2020 року (а.с. 30-32 т.1), в якому зафіксовано, що комісією було встановлено, що загальна площа земельної ділянки, яка оглядалась і яка фактично використовується відповідачкою, становить 0,3825 га, розмір по периметру - 268,34 м. Згідно даних Публічної кадастрової карти України дана земельна ділянка межує: з Південної сторони з земельною ділянкою профілакторію АТ «ДТЕК «Західенерго» (кадастровий номер :07:001:0302), з Західної та Північної сторін з землями промисловості АТ «ДТЕК «Західенерго» (кадастровий номер :07:001:0304). з Південно-Східної сторони через дорогу з земельною ділянкою приватної власності (кадастровий номер :07:001:0252) та землями комунальної власності, на якій розташована зона відпочинку «міський пляж». Земельна ділянка по периметру огороджена парканом, вільний доступ до неї відсутній. На земельній ділянці розташований майновий комплекс будівель та споруд, який належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 . Майновий комплекс перебуває в оренді у ФОП ОСОБА_6 (договір оренди нежитлового приміщення № 1 від 10.04.2019 р. укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 ) та функціонує як кафе-бар. (а.с. 29; 30-32,42-, 43 т.1);

3) Неодноразовими письмовими зверненнями Ладижинської міської ради Вінницької області (власника вказаної земельної ділянки) до відповідачки ОСОБА_1 з вимогою з`явитися до земельного відділу Ладижинської міської ради та укласти договір оренди цієї земельної ділянки (копії листів № 2-35-982 від 26.03.2014 р.; № 2-35-1834 від 02.06.2014 р.; № 2-35-186 від 17.01.2015 р.; № 2-35-1621 від 07.06.2015 р., № 2-35-4130 від 29.12.2017 року; № 2-35-3605 від 26.11.2018 р., № 2-35-344 від 25.01.2019 р. знаходяться на а.с. 20-28 т.1).

ОСОБА_1 , як вбачається з матеріалів справи та змісту апеляційної скарги, не заперечує те, що договір оренди землі нею не укладався, заперечує лише правильність наведеного позивачем розрахунку з двох причин: площа земельної ділянки обрахована невірно, вона користувалася фактично меншим розміром земельної ділянки, на великій її частині знаходяться чагарі, інша причина- для обрахунку позивач використав не нормативно-грошову оцінку землі як того вимагає Податковий Кодексом, а площу земельної ділянки.

Апеляційний суд відхиляє зазначені доводи апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як вбачається з Актів, які були складені компетентними органами, площа земельної ділянки, якою фактично користується ОСОБА_1 , становить 0, 3825 га, земельна ділянка огороджена парканом. Разом з тим позивач, як вбачається із позовної заяви та наданих розрахунків (а.с. 49-51, т.1), здійснив нарахування, виходячи з площі 0,3492 га, оскільки саме такий розмір земельної ділянки був визначений при її формуванні , про що зазначено в Державному акті на право постійного користування(а.с.47-48, т.1). Суд першої інстанції вірно зазначив, що, не зважаючи на відсутність інформації про цю земельну ділянку в Державному земельному кадастрі, вона, з огляду на приписи п.2 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про державний земельний кадастр», була сформована як об`єкт цивільних прав, незалежно від присвоєння їй кадастрового номеру, оскільки право користування на неї виникло до 2004 року.

Отже, позивачем правомірно було здійснено нарахування на площу земельної ділянки в розмірі 0,3492 га, а заперечення відповідачки зводяться до голослівної незгоди з такою площею без наведенні доказів, які б це спростовували.

Неспроможним апеляційний суд вважає і посилання відповідачки на те, що позивач повинен був взяти за основу виключно нормативно-грошову оцінку землі, а оскільки її не існувало до 01.01.2020 року, то підстав відповідачці сплачувати будь-які грошові кошти немає.

Як уже наголошувалося, використання землі в Україні є платним (стаття 206 ЗК України).

Відповідно до положень п. 12.3.5. Податкового кодексу України в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються, виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Отже, законодавець розмежовує поняття «земельний податок» та «орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності» в залежності від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.

Відповідно до частин 1-3 статті 21 ЗУ «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Поняття орендної плати, порядок її нарахування та сплати врегульовано статтею 288 ПК України. Пунктом 288.4 статті 288 ПК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а пункт 288.5 цієї ж статті регулює визначення розміру орендної плати 288.5. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу, відповідно до пункту 288.5.1, орендна плата не може бути меншою розміру земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території.

Отже, законодавець здійснив прив`язку визначення розміру орендної плати до розміру земельного податку, а відповідно до пункту 271.1 статті 271 ПК України, базою оподаткування земельним податком є:

«271.1.1. нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом;

271.1.2. площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено».

Відтак ПК України встановлено порядок плати за використання земельних ресурсів залежно від того, встановлена чи не встановлена їх нормативна грошова оцінка.

Стаття 289 ПК України, на яку посилається відповідач та стверджує, що виключно нормативно-грошова оцінка землі є базою для визначення розміру орендної плати, носить назву «Індексація нормативної грошової оцінки земель», а прямою нормою, яка визначає базу оподаткування платою за землю є саме стаття 271 ПК України, яка носить аналогічну назву: «База оподаткування земельним податком», а стаття 289 ПК України регулює питання індексації нормативно грошової оцінки землі, а не визначає базу оподаткування (редакція статей, яка була чинною на момент спірних правовідносин).

Відтак посилання в апеляційній скарзі на те, що єдиною базою для оподаткування є нормативно-грошова оцінка землі є неспроможним та прямо суперечить вищенаведеним законодавчим нормам.

У постанові Об`єднаної палати КЦС ВС від 14.02.2022 року у справі № 646/4738/19, на яку посилається в апеляційній скарзі відповідачка як на позицію, висловлену в аналогічній справі, дійсно зазначено: «У пункті 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.», проте в цій постанові судом не було проаналізовано положення статті 14, 271, 288 ПК України у їх співвідношенні та сукупності, не було проаналізовано як відбувається нарахування плати за землю в разі, якщо нормативно-грошова оцінка землі не була проведена та не було зроблено категоричний висновок що виключно нормативно-грошова оцінка землі є базою для нарахування плати за землю. Тому апеляційний суд приходить до висновку, шо розглянута КЦС ВС справа не є аналогічною по відношенню до справи яка розглядається.

Отже, в справі що розглядається позивач у зв`язку із відсутністю проведеної нормативно-грошової оцінки у період з 1 січня 2017 року по 31.12.2019 року правомірно використав як базу для нарахування орендної плати площу земельної ділянки (0,3492 га), якою без правовстановлюючих документів та без укладення договору оренди користувалася відповідачка ОСОБА_1 . При цьому, з урахуванням положень пункту 12.3.5 статті 12 ПК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач вірно застосував ставку, яка була затверджена рішенням 47 сесії 5-го скликання Ладижинської міської ради від 24 червня 2010 року «Про встановлення ставок орендної плати, відповідно до п.п.2 п. а) ч.1 якого за земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна по АДРЕСА_1 (від № 131/а (АЗС) до № 171 (поворот на пляж) діяла ставка орендної плати за всю відведену площу в розмірі 2,0 грн за один метр квадратний в місяць (а.с. 44-45 т.1).

Суд першої інстанції, розглядаючи справу, вірно визначився з характером правовідносин, що виникли та дійшов правильного висновку про обґрунтованість та підставність позову.

В апеляційній скарзі є посилання на те, що суд першої інстанції не врахував висновки ВП ВС , викладені у пунктах 56-59 Постанови від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, проте апеляційний суд зауважує, що в зазначеній постанові висновки про правильне застосування норм права викладені Великою Палатою в пунктах 90 94 постанови та стосуються розмежування деліктних та кондиційних зобов`язань та зводяться до того, що «До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.». Висновків про правильне застосування норм права, які регулюють питання визначення бази оподаткування платою за землю Великою Палатою в згаданій постанові зроблено не було.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують ухваленого у справі рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Апеляційними судом дано оцінку основним доводам відповідача та позивача.

Відтак апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції у повній мірі, рішення суду обґрунтоване, прийняте на підставі повно та всебічно встановлених обставин справи, вірної оцінки доказів у їх сукупності та відповідності одне одному, з урахуванням судової практики у подібних правовідносинах.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування правильного по суті судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне подану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України) як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції (п. в ч. 1 ст. 382 ЦПК України), та виходячи з положень статті 141 ЦПК України, з урахуванням того, що подана апеляційна скарги не підлягає до задоволення, понесені судові витрати відповідачки слід залишити за нею, доказів понесення судових витрат в апеляційній інстанції позивачем матеріали справи не містять.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Путіліним Євгеном Вікторовичем, залишити без задоволення.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 15 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. Ю. Береговий

О. В. Ковальчук

Повне судове рішення складено 03 жовтня 2023 року