"25" вересня 2023 р.
Справа № 336/9728/23
Провадження № 2-о/336/402/2023
УХВАЛА

про залишення заяви без руху

25 вересня 2023 року суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Звєздова Н.С., розглянувши подану в порядку окремого провадження заяву ОСОБА_1 , зацікавлена особа ОСОБА_2 , в особі законної представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту родинних відносин, -

встановила:

Представник заявника - адвокат Чоп`як В.М., який діє на підставі Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АР №1139341 від 14.09.2023, звернувся до суду з вказаною заявою, в якій просить встановити факт того, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , є батьком ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заяву обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народився заявник ОСОБА_1 , батьками якого є ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження заявника. Станом на день народження ОСОБА_1 , батьки не перебували у шлюбі, внаслідок чого актовий запис про народження зроблено із слів матері, що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадянина щодо актового запису про народження. В подальшому, батьки заявника одружились та у шлюбі народили рідного брата заявника - ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження останнього. ІНФОРМАЦІЯ_5 батько заявника - ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після смерті батька заявника, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Коноваленко О.В. заведено спадкову справу. Однак, під час оформлення спадкових прав з`ясувалось, що родинні відносини заявника та спадкодавця не підтверджуються документально, оскільки у свідоцтві про народження заявника, батьком зазначений ОСОБА_5 , хоча станом на день народження заявника його батько мав прізвище не ОСОБА_5 , а ОСОБА_5 , крім того, відомості у актовому записі про батька зроблені зі слів матері, а тому відсутні документи, які би підтверджували родинні відносини спадкодавця та заявника. За життя спадкодавець визнавав себе батьком заявника, та одружився із матір`ю заявника. У шлюбі народили, ще одну спільну дитину. Спадкодавець навіть змінив прізвище з ОСОБА_5 на ОСОБА_5 , щоб ще більше підкреслити свій зв`язок із заявником, однак нажаль через свою юридичну необізнаність за свого життя спадкодавець не звертався до органів реєстрації актів цивільного стану із заявою про походження сина від нього. Внаслідок відсутності документального підтвердження родинних відносин ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , заявник позбавлений можливості оформити спадкові права після смерті батька, а тому вимушений звернутись до суду із цією заявою. Станом на день звернення Спадкодавець помер, а тому єдиним способом є встановити походження заявника від батька є встановлення цього факту у судовому порядку. Доказами, що підтверджують, факт родинних відносин між заявником та спадкодавцем є свідоцтво про народження брата, показання свідка та висновок генетичного дослідження про кровну спорідненість ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

До заяви долучено копії наступних документів: свідоцтва про народження ОСОБА_1 , витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадянина щодо актового запису про народження заявника, свідоцтва про народження ОСОБА_2 , свідоцтва про смерть ОСОБА_5 , ID-паспорта заявника, довідки про внесення відомостей до демографічного реєстру щодо місця реєстрації заявника, РНОКПП заявника та ОСОБА_2 , паспорту ОСОБА_3 , квитанція про сплату судового збору, Ордер про надання правової допомоги.

Відповідно до ч.3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Так, перевіривши виконання вимог ст.175-177 ЦПК України, суддя встановила, що подана заява підлягає залишенню без руху у зв`язку наступним.

Відповідно до положень ч.4 ст.294 ЦПК України, справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

Проте, заявником ОСОБА_8 та ОСОБА_4 зазначено як «зацікавлених осіб», що підлягає виправленню.

Заявниками у справі про встановлення факту родинних відносин можуть бути: спадкоємці померлої особи, які мають право на спадщину як за законом, так і за заповітом і для яких у зв`язку із встановленням факту родинних відносин мають настати певні юридичні наслідки; особи, які мають право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника і яким органи пенсійного фонду відмовили в її призначенні через відсутність доказів, що підтверджують родинні відносини; інші особи, якщо встановлення такого факту тягне виникнення юридичних наслідків для цих осіб (мати заявниці, органи РАЦС, тощо); прокурор у порядку статей 56, 57 ЦПК України відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» також має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин для осіб, інтереси яких він представляє за законом.

Водночас справи про встановлення факту родинних відносин з метою одержання спадщини не можуть розглядатися судами, якщо заявник відповідно до ст. 1224 ЦК України усунений від права на спадкування.

За нормою ст.318 ЦПК України, у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Відповідно до ч.3 ст.42 ЦПК України у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи.

ВСУ від 01.01.2012 у своєму листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», наголосив, що сторонами у справах окремого провадження є заявники, заінтересовані особи, які є спеціальними суб`єктами цього виду провадження. При визначенні кола заінтересованих осіб у встановленні факту слід враховувати їх юридичний інтерес, а саме: - тоді, коли факти, що підлягають встановленню, можуть вплинути на їх права та обов`язки; - якщо це організації та установи, в яких заявник буде реалізовувати рішення про встановлення факту. Важливе значення має вимога про обов`язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. У заяві необхідно також вказати причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, та навести докази його існування. З урахуванням зазначеної в заяві мети, суд визначає коло осіб, які можуть бути залучені до участі у справі.

Натомість, ч.ч.1,4,6 ст.294 ЦПК України врегульовано обов`язок суду під час розгляду справ окремого провадження роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. Більш того, справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Так, адвокат просить встановити, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , є батьком заявника - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично заявляючи вимоги про встановлення факту батьківства, подання якої чітко врегульовано ст.130 СК України.

Відповідно до ч.1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Враховуючи зміст ст.2, 3 вказаного Закону, суддя зазначає, що актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Державній реєстрації відповідно до цього Закону підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою. При цьому, відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та Єдиного державного демографічного реєстру в обсязі, визначеному Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус». Вказане свідчить про необхідність звернення із відповідною заявою до органу реєстрації актів цивільного стану, а відмова у задоволенні заяви матиме зовсім інші наслідки, ніж звернення до суду в порядку окремого провадження.

Так, згідно із пунктом 1.15 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за №55/18793, відмова органів державної реєстрації актів цивільного стану у внесенні змін до актових записів цивільного стану, їх поновленні та анулюванні може бути оскаржена в судовому порядку.

В будь-якому разі, звернення до суду із заявою про встановлення родинних відносин зумовлює зазначення заінтересованої особи, адже це випливає із самої суті окремого провадження. Так, ч.2 ст.315 ЦПК України врегульовано, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Так, у заяві як «зацікавлену особу» зазначено ОСОБА_4 , проте, заява не містить жодного пояснення з доказами, хто є ця особа та яке відношення до заявника вона має.

Крім того відповідно до ч.5 ст.177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Визначення письмових доказів наведено у нормі ст.95 ЦПК України.

Так, заява не містить доказів того, що: 1) між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 дійсно було укладено шлюб; 2) ОСОБА_5 змінив прізвище на « ОСОБА_5 »; 3) докази того та при яких обставинах ОСОБА_7 змінила прізвище на ОСОБА_7За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Окрім вищевказаного, суддя дійшов висновку, що дана заява підписана адвокатом Чоп`яком В.М., повноваження якого на підписання заяви від імені заявника, документально не підтверджено.

Як доказ наявності повноважень представляти інтереси заявника у суді, адвокатом надано копію Ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 14.09.2023, серії АР №1139341.

Проте, вказаний документ не містять відомості про право адвоката підписувати від імені заявника будь-які документи.

Відповідно до ч.4 ст.62 ЦПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Згідно із ч.1 ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката (ч.2 ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Тобто, обсяг повноважень адвоката зазначається у Договорі, а не в ордері, який є лише документом, що посвідчує повноваження адвоката на вчинення таких процесуальних дій.

Зазначення адвокатом на ордері про не обмеження його процесуальних прав у відповідності до договору про надання правової (правничої) допомоги не є належним підтвердженням обсягу повноважень, в розумінні положень ст.626 ЦК України.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Звернення до суду з використанням правничої допомоги інших осіб при реалізації права на справедливий суд (стаття 131-2 Конституції України, стаття 10 Закону України «Про судоустрій і статус суддів») передбачає надання до суду належних доказів дійсної волі особи, що є учасником справи, на уповноваження іншої особи щодо надання правничої допомоги. Такі докази повинні виключати будь-які сумніви стосовно справжності та чинності такого уповноваження на момент вчинення певної процесуальної дії, а також стосовно охоплення такої дії дійсним колом повноважень представника, що делеговані йому особою, яка реалізує право на справедливий суд. Представник повинен демонструвати повагу до суду, підтверджуючи наявність повноважень на представництво, а також не позбавляти довірителя права знати про дії представника, зокрема, стосовно звернення з позовною заявою до суду.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/23346/16 від 14.03.2018 року, чітка та передбачувана вимога статті 131-2 Конституції України щодо належного представництва особи в суді є складовою частиною забезпечення ефективного захисту процесуальних прав кваліфікованою особою, функціонування системи правосуддя, відповідає гарантованому статтею 59 Конституції України праву на професійну правничу допомогу та не є обмеженням права на доступ до суду. Та дійшла висновку, що у разі відсутності довіреності з вичерпним переліком повноважень, правомочність адвоката як представника щодо підписання документів від імені свого довірителя, повинна підтверджуватись домовленістю сторін у договорі про надання правової допомоги, який засвідчує існування між клієнтом та адвокатом домовленості стосовно наданих йому повноважень чи шляхом окремого визначення такої дії у договорі.

Аналіз наведених норм діючого законодавства дає підстави для висновку, що, по-перше, повноваження представника позивача, яким є адвокат, повинні бути підтверджені оригіналом ордеру виданого на ведення справи в суді або довіреністю; по-друге, ордер на відміну від довіреності не вказує обсяг повноважень, наданих адвокату. Право на подання позову не є тотожним праву представника на підписання від імені позивача позовної заяви.

Отже, повноваження адвоката, зокрема, в даному випадку щодо підписання позовної заяви від імені позивача, повинно підтверджуватись домовленістю сторін у договорі про надання правової допомоги, який засвідчує існування між клієнтами та адвокатом домовленості стосовно об`єму наданих йому повноважень, шляхом окремого визначення такої дії у договорі.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 811/1507/18, від 29 травня 2019 року у справі № 202/5348/18.

За таких обставин, заява ОСОБА_1 підписана представником за відсутності підтвердження повноважень такої особи на її підписання.

Відповідно до статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що заяву подано без додержання вимог, викладених у статті 175 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Згідно ч. 3 ст. 185 цього Кодексу якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Керуючись ст. ст. 175-177, 185, 258-261, 294, 318 ЦПК України, суддя -

постановила:

Подану в порядку окремого провадження заяву ОСОБА_1 , зацікавлена особа ОСОБА_2 , в особі законної представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту родинних відносин - залишити без руху.

Надати заявниці строк п`ять днів з дня отримання копії ухвали для усунення зазначених недоліків заяви.

У разі невиконання ухвали в зазначений строк заяву вважати неподаною та повернута заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і оскарженню не підлягає.

Суддя: Н.С. Звєздова