Справа № 159/2373/23
Провадження № 2/159/711/23
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Денисюк Т.В.

з участю секретаря судового засідання - Пустової А.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ковельської міської ради Волинської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Ковельської міської ради, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 59,2 кв.м., житловою 44,7 кв.м., з надвірними будівлями і спорудами: хлів (Б-1), хлів (б), вбиральня (в), колонка (к), огорожа (1-2).

В обґрунтування позову зазначила, що у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі свідоцтва по право на спадщину за законом від 21.10.2015 чоловік набув у власність 1/5 частку спірного житлового будинку після смерті своєї матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проте ОСОБА_3 з 1984 року володіла і користувалася усім будинком на АДРЕСА_1 , який належав її покійному брату ОСОБА_4 . За життя ОСОБА_3 , а згодом і ОСОБА_2 з різних причин, в основному через хвороби, не звернулись до суду з позовом про визнання права власності на решту 4/5 частки спірного будинку. Упродовж тридцяти років ОСОБА_3 і вони з чоловіком відкрито володіли усім будинком, добудували веранду і кухню, внаслідок чого площа будинку збільшилася. За даними державних реєстрів прав власності на нерухоме майно інші особи право власності на будинок не зареєстрували. Орган місцевого самоврядування з позовом до суду про визнання спадщини відумерлою не звертався. Ураховуючи наведене позивач просить визнати за нею право власності на увесь зазначений житловий будинок.

Відзив на позов від відповідача Ковельської міської ради не надходив.

В судове засідання позивач не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, у клопотанні просив розглянути справу за наявними матеріалами, проти задоволення позову не заперечив (а.с.51).

У зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального засобу, у відповідності до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), не здійснювалось.

Вивчивши матеріали справи суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з таких мотивів.

Завданням цивільного судочинства, згідно з приписами частини першої статті 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений, своєчасний розгляд і вирішення цивільної справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд встановив, що позивач ОСОБА_1 з 08.09.1979 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 ( а.с. 7).

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво по смерть серії НОМЕР_1 від 16.10.2018, а.с.5).

За матеріалами спадкової справи №199/2019 (а.с.22-27) спадщину після його смерті прийняла позивач ОСОБА_1 , яка проживала разом із спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_2 . Інші спадкоємці за законом (діти спадкодавця) письмово засвідчили неприйняття спадщини.

10.06.2019 державний нотаріус Ковельської державної нотаріальної контори позивачу ОСОБА_1 видав свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру по АДРЕСА_2 .

Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 на час смерті також належав на праві спільної часткової власності житловий будинок загальною площею 59,2 кв.м., житловою 44,7 кв.м., з надвірними будівлями і спорудами: хлів (Б-1), хлів (б), вбиральня (в), колонка (к), огорожа (1-2) за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 04. Розмір частки 1/5 (а.с.58-59).

Право власності ОСОБА_2 на 1/5 частку спірного житлового будинку виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №404 від 21.10.2015 після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з цим свідоцтвом про право на спадщину, майно, на яке видане свідоцтво, складається з 1/5 частки житлового будинку, який розташований на АДРЕСА_1 , і належав спадкодавцю ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане Ковельською державною нотаріальною контрою Волинської області 25.10.1985 №3205, зареєстроване у БТІ за №2336.

При цьому до матеріалів спадкової справи №11/2015 щодо майна ОСОБА_3 (а.с.28-48) нотаріусом долучена виписка з інвентаризаційної справи, яку надало БТІ, і копія свідоцтва про право на спадщину за законом №3205 від 25.10.1985, на підставі якого за ОСОБА_5 зареєстроване право власності на 1/5 частку спірного будинку.

За матеріалами інвентаризаційної справи на житловий будинок АДРЕСА_1 , цей будинок був побудований і на праві особистої власності належав ОСОБА_4 , про що зазначено у посвідченому Ковельською державною нотаріальною контрою договорі забудови №535 від 31.10.1967, в акті приймання в експлуатацію, який затверджений Ковельською міською радою №92 від 26.03.1980, у висновку про реєстрацію будинку від 31.12.1980. Право власності на 1/5 частку будинку зареєстроване за ОСОБА_5 24.07.1987, реєстраційний номер 2336, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.10.1985 №3205.

За змістом свідоцтва №3205 (а.с.31 інвентаризаційної справи): 25 жовтня 1985 року нотаріус Ковельської міської державної нотаріальної контори Рабчун О.П., посвідчила, що на підставі статті 529 ЦК України УРСР, спадкоємцями майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , є: в рівних частинах сестра ОСОБА_5 , брат ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , брат ОСОБА_8 , сестра ОСОБА_9 . До складу спадкового майна переходить: житловий будинок на АДРЕСА_3 на земельній ділянці розміром 600 кв.м., що належав померлому на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, який посвідчений в Ковельській держнотконторі 11.10.1967 за Р. №4440 і зареєстрований в Луцькому бюро технічної інвентаризації за №2336, а також з грошового вкладу.

Копія спадкової справи після смерті ОСОБА_4 згідно з повідомленням Ковельської державної нотаріальної контори від 17.07.2023 (а.с.69) передана до Волинського обласного державного нотаріального архіву, проте у обласному державному нотаріальному архіві не виявлена (а.с.56)

Предметом цього позову є визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Виходячи зі змісту статті 392 ЦК України, право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати документів, які засвідчують право.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР (1963), яка є аналогічною статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.06.2016 у справі №157/679/16-ц вказав, що при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування такого майна, що визначаються на час відкриття спадщини, та згідно з пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Як підставу позову ОСОБА_1 визначає існування достатніх даних вважати, що ОСОБА_3 у встановленому законом порядку набула право власності на весь спірний будинок, що належав її брату ОСОБА_4 , відповідно її син, а згодом і позивачка успадкували весь будинок.

Суд не погоджується з такими доводами позивача.

Нормами розділу VІІ ЦК УРСР (1963 року), які регулювали спадкові правовідносини на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , передбачено, що спадкоємцями за законом другої черги є рідні брати і сестри ( стаття 530 ЦК УРСР).

Згідно з статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Спадкоємцям, що прийняли спадщину, видається свідоцтво про право на спадщину (стаття 560 ЦК УРСР України).

Згідно з Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, яка затверджена наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 № 45/5, у свідоцтві про право на спадщину вказуються спадкоємці, склад і місце знаходження спадкового майна, його оцінка, частка, належна кожному із спадкоємців. Свідоцтво видається всім спадкоємцям разом або кожному з них окремо в залежності від їх бажання.

Отже, свідоцтво про право на спадщину є тим правовстановлюючим документом, на підставі якого в подальшому відповідно до постанови Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР» проводилася державна реєстрація права власності.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки не залежало від державної реєстрації цього права.

Реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право. Такий висновок зокрема наведений у постанові Верховного Суду від 24.01.2020 №910/10987/18.

Суд встановив, що ОСОБА_5 зареєструвала в органах БТІ право власності на 1/5 частку спірного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 3205 від 25.10.1985, в якому зазначені ще чотири спадкоємці, які прийняли спадщину.

Свідоцтво про право на спадщину № 3205 від 25.10.1985 не скасоване, а відсутність державної реєстрації права власності за іншими спадкоємцями не позбавляє останніх набутого в порядку спадкування права власності на 1/5 частку спірного будинку за кожним.

Таким чином доводи позивача про набуття ОСОБА_3 одноособового права власності на спірний будинок є безпідставним.

З приводу тверджень позивача про виникнення у її спадкодавців права власності у зв`язку із відкритим володінням спірним майном упродовж багатьох років, суд вважає необхідним вказати, що відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову, залучати відповідачів або без згоди позивача вирішувати питання про їх заміну з неналежного на належного.

Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Порушуючи перед судом вимогу про визнання права власності на нерухоме майно позивач фактично оспорює право власності перелічених у свідоцтві про право на спадщину за законом № 3205 від 25.10.1985 осіб (окрім ОСОБА_5 ), проте не заявляє вимогу до них і не визначає їх як належних відповідачів.

Ковельська міська рада у цій справі є неналежним відповідачем.

Всупереч вимог статті 51 ЦПК України позивач не скористався правом на заміну відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Ураховуючи наведене у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

На підставі ст.141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у позові покладаються на позивача.

Керуючись статтями 12,13,76-81,141,247,258-259,263-265,273 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 328,392,1216-1218 Цивільного кодексу України, статтями 524,530,549,560 ЦК України (в редакції 1963 року), суд

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Ковельської міської ради Волинської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач - Ковельська міська рада Волинської області, ЄРДПОУ - 21735504; адреса: вул.Незалежності, м.Ковель, Волинська область

Повне судове рішення складене 22.09.2023.

ГоловуючийТ. В. ДЕНИСЮК