ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 621/2054/21 Номер провадження 22-ц/814/881/23Головуючий у 1-й інстанції Вельможна І.В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року м. Полтава

олтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий суддя: Триголова В.М.,

Судді: Дорош А.І., Лобова О.А.,

Секретар: Коротун І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 22 червня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 з вимогою про встановлення факту перебування її у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , у період з 01 березня 2011 по 30 березня 2021.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 , зазначала, що перебувала з ФОП ОСОБА_2 у трудових відносинах : у період з 01.03.2011 по 10.01.2013 без укладення трудового договору; 11.01.2013 між нею та відповідачем укладений безстроковий трудовий договір, який зареєстровано у центрі зайнятості за №0 з внесенням інформації до трудової книжки.

Звернувшись до Зміївського відділу обслуговування громадян Управління обслуговування громадян Пенсійного фонду України позивачу стало відомо, що з 11.05.2016 до часу звернення до суду ОСОБА_2 , не здійснювала сплату єдиного соціального внеску за найманого працівника.

Звернувшись до ОСОБА_2 , позивачу були надані акти про відсутність на роботі 17.03.2021 та 30.03.2021 , а також наказ №4 від 30.03.2021 про звільнення на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. У зв`язку із вказаними обставинами ОСОБА_1 звернулась до суду.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 22 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим , що рішення районного суду є незаконним та необґрунтованим , висновки суду не відповідають обставинам справи , судом не надано належної оцінки доказам , що подані позивачем, також судом неправильно застосовані норми матеріального права.

В обґрунтування скарги позивач вказує, що надала суду достатньо доказів на підтвердження своїх вимог . Категорично не згодна із висновками суду про необгрунтованість наявності порушення прав позивача , та вважає такий висновок суду безпідставним.

ОСОБА_1 просить скасувати рішення Зміївського районного суду Харківської області від 22 червня 2022 року , та ухвалити нове рішення , яким задовольнити її позовні вимоги.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу у якому остання просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

В контексті вищезазначених статей, спосіб захисту порушеного права повинен відповідати характеру порушеного права.

Зі справи убачається, що ОСОБА_1 звернулася в суд із вимогами про встановлення факту її перебування у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_2 протягом періоду з 01 березня 2011 по 30 березня 2021 року.

Як на підтвердження факту виконання роботи ОСОБА_1 надано до суду Акт про встановлення факту, який підписаний свідками та містить відомості про працевлаштування та роботу ОСОБА_1 , у період з березня 2011 по листопад 2020 на посаді продавця непродовольчих товарів ФОП ОСОБА_2 (а.с.11) (а.с. 19-35 т.1).

Згідно відповіді Головного управління Держпраці у Харківській області від 11.03.2021 за результатами проведеної перевірки за заявою ОСОБА_1 , встановлено, що з 11.01.2013 позивач перебуває у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , на підставі трудового договору, який на час контролю не розірваний, наказ про звільнення відсутній. Відповідно до наданих табелів обліку використання робочого часу у січні 2013 відпрацьовано 14 днів, у лютому 2013 20 днів. Згідно до листа непрацездатності серії АГА №305005 ОСОБА_1 , надана оплачувана відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами з 01.03.2013 по 04.07.2013, а з 05.07.2013 по 10.05.2016 відпустка по догляду за дитиною до досягнення трьох років. Стати до роботи 11.05.2016. Згідно з табелями обліку використання робочого часу з 11.05.2016 та по теперішній час зазначена відсутність працівника з нез`ясованих причин, згідно пояснень роботодавця, після відпустки по догляду за дитиною робітник не стала до роботи. Факт перебування у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 у період з 2011 по 2013 документально не підтверджений. (а.с. 18)

Відповідно до справи, 11.01.2013 між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , укладено трудовий договір, зареєстрований у Зміївському районному центрі зайнятості № 0. (а.с.8)

З трудової книжки ОСОБА_4 , яка після реєстрації шлюбу 27.03.2013 (а.с.6) змінила прізвище на ОСОБА_5 , у графі відомості про роботу міститься запис про працевлаштування з 11.01.2013 на підставі трудового договору №0 на посаду продавця непродовольчих товарів ФОП ОСОБА_2 (а.с.7)

Відповідно до наказу №4 від 30.03.2021 ОСОБА_1 , звільнено з посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП. (а.с.10)

За положеннями статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема, при укладенні контракту; при укладенні трудового договору з фізичною особою.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи (частини друга - четверта статті 24 КЗпП України).

Таким чином, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо..

Суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 522/4807/15-ц (провадження №61-13454св18).

Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилася за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.

Як вбачається з матеріалів справи роботодавець закріпила фактичні відносини з ОСОБА_1 , у відповідності до вимог трудового законодавства, шляхом укладення трудового договору 11.01.2013.

Відповідно, як вірно зазначено судом першої інстанції, позивач та відповідач дійсно перебували у трудових відносинах у період з 11.0.2013 до часу видання наказу №4 30.03.2021 (що підтверджується трудовим договором №0від 11.01.2013;відомостями трудової книжки; листом перевірки Головного управління Держпраці у Харківській області від 11.03.2021)

Виконання позивачем трудових функцій у період з 01 березня 2011 року по 11 січня 2013 року районним судом не встановлено та доказів вказаного в суді апеляційної інстанції не здобуто.

Не підтверджує факт перебування позивача у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 протягом березня 2011 по січень 2013 року й долучені до матеріалів справи товарні чеки, фотознімки, акт про встановлення факту, підписаний свідками, остільки вони не доводять дійсного перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах із відповідачем.

Тож, матеріалами справи не доведено виконання ОСОБА_1 обов`язків на користь відповідача у період з 01 березня 2011 року по 11 січня 2013 року.

Окрім цього, підлягає врахуванню і та обставина, що ОСОБА_1 , звертаючись у суд з позовом про встановлення факту, свої вимоги не конкретизувала, остільки у резолютивній частині позову просила установити факт перебування з відповідачем у трудових відносинах, проте у самому позові не указує, для відновлення яких саме порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів їй необхідно встановлення факту, не вказала в чому саме полягає спір між нею та відповідачем та взагалі наявність правових підстав для встановлення, саме у судовому порядку, факту її перебування у трудових відносинах з відповідачем у період з 11 січня 2013 року по 30 березня 2021 року.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Виходячи зі встановлених, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, обставин справи та з підстав вищевказаних норм матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту перебування її у трудових відносинах з відповідачем .

Викладені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Зміївського районного суду Харківської області від 22 червня 2022 року слід залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 22 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В. М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов