Справа № 308/2605/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді - Хамник М.М.,

за участю секретаря судових засідань Гефнер К-С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в залі суду в м.Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Балаж Марина Василівна, про визнання недійсними договорів дарування та застосування наслідків недійсності правочину, -

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_4 ,

представника відповідачів ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в якому просить:

- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрований в реєстрі за №297 від 16 червня 2020, укладений між відповідачем 1 ОСОБА_2 та відповідачем 2 ОСОБА_3 , у частині дарування 1/6 квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрований в реєстрі за №213 від 05 березня 2020 року, укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем 1 ОСОБА_2 та у частині дарування 1/12 квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрований в реєстрі за №176 від 24 лютого 2020 року укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем 1 ОСОБА_2 ;

- скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №36907032 проведеному на підставі договору дарування квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрований в реєстрі за №297 від 16 червня 2020 року укладений між відповідачем 1 ОСОБА_2 та відповідачем 2 ОСОБА_3 ;

- визнати недійсним договір дарування 1/12 квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрований в реєстрі за №176 від 24 лютого 2020 року, укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем 1 ОСОБА_2 ;

- скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №35635949 проведеному на підставі договору дарування 1/12 квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрований в реєстрі за №176 від 24 лютого 2020 року, укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем 1 ОСОБА_6

- відновити запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на нерухоме майно №32937732, а саме: 1/12 квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним договір дарування 1/6 квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрований в реєстрі за №213 від 05 березня 2020 року укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем 1 ОСОБА_2 ;

- скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності М35820035 проведеному на підставі договору дарування 1/6 квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрований в реєстрі за №213 від 05 березня 2020 року, укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем 1 ОСОБА_6

- відновити запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на нерухоме майно №32763293, а саме: 1/6 квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що була власником 1/6 та 1/12 вказаної квартири. Приблизно в лютому-березні 2020 року до неї навідалась незнайома жінка, яка представилась працівником комунальної служби та попросила підписати документи для утримання квартири. Такі документи були нею підписані, а згодом її було видворено з квартири відповідачами. Після цього була змушена звернутися до своєї онуки за допомогою у зв`язку з відсутністю житла та потребою у догляді за станом здоров`я. Стверджує, що на час підписання документів мала проблеми з алкоголем.

У кінці 2022 року вирішила продати свої частки у квартирі та зробивши витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановила, що вказане майно за договорами дарування перейшло спочатку до відповідача 1, а згодом до відповідача 2.

З огляду на наведені обставини вважає, що допустилася помилки - неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Вказана квартира є її єдиним житлом, а відтак не мала наміру його подарувати.

Відповідачі у відзивах на позовну заяву проти позову заперечують, посилаючись на те, що оскаржувані договори дарування укладались позивачкою добровільно, без примусу, з дотриманням вимог чинного законодавства. Зазначають, що позивачка тривалий час проживала з відповідачем 1 у їх спільній квартирі. Утримання квартири, оплата комунальних послуг, проведення поточного ремонту здійснювалось за кошти відповідачів. Також відповідач 2 вказує, що у позивачки була заборгованість по кредитах, які погашались за кошти її матері. Ніхто з дітей позивачки їй не допомагав, відтак вона вирішила подарувати свої частки квартири відповідачу 1 на день його народження. У зв`язку з погіршенням стану здоров`я відповідача 1 він вирішив розпорядитися своєю часткою квартири, в тому числі тією, яку отримав в дар від позивачки, на користь відповідача 2, яка є його донькою.

Укладаючи договори дарування позивачка перебувала в адекватному стані, розуміла наслідки своїх дій. Вважають твердження про помилку позивачки безпідставним, оскільки вона веде активний спосіб життя: виступає поручителем по договорах кредиту своєї онуки, приймає участь у судових засіданнях. Щодо твердження позивачки, що вона не знала нотаріуса, яка представилась працівником комунальної служби, то таке є неправдивим, оскільки позивачка розповідала, що й сама зверталась до цього нотаріуса для розірвання договору доручення.

Перед укладенням договору нотаріус перевірила особу дарувальника, роз`яснила наслідки укладення правочину, переконалась у добровільності укладення угоди.

Після укладення договору дарування позивачка продовжувала проживати у квартирі. Примусово з квартири її ніхто не виселяв.

Щодо твердження позивачки про те, що про укладення договору дарування вона дізналась лише в кінці 2022 року, зробивши витяг з державного реєстру речових прав, то таке теж не заслуговує на увагу, оскільки тоді про укладення договорів дарування дізнались інші співвласники квартири, які мали намір відчужити свої частки відповідачу. З огляду на викладене, вважають, що позивачем пропущено строк позовної давності.

У відповіді на відзив позивач заперечує проти доводів, викладених у відзивах відповідачів, оскільки такі не підтверджені жодними доказами та не відносяться до предмету позову.

У своїх запереченнях на відповідь на відзив відповідачі вважають наведені у них доводи безпідставними та підтверджують свою позицію викладену у відзиві на позовну заяву щодо відмови у задоволенні позову з посиланням на ст.ст.229-233 ЦК України згідно з якими саме на позивача покладено обов`язок довести, що така помилка дійсно мала місце.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В. подала заперечення на позовну заяву, в якому вказує, що в супереч твердженню позивачки про те, що їй невідомо хто вона така, знайома з нею, оскільки остання зверталась в нотаріальну контору за отриманням нотаріальних послуг ще до укладення оскаржуваних договорів. Вказані договори укладались не в один день, а у проміжку 10 днів.

При посвідченні договорів дарування було перевірено сторін договору, їх волевиявлення, роз`яснено правові наслідки укладення правочинів. Отже жодних порушень при укладенні договорів дарування допущено не було.

Ухвалою суду від 17.05.2023 року було відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 27.07.2023 закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду по суті на 11 год. 30 хв. 13 вересня 2023 року в приміщенні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області. Визнано обов`язковою явку у судове засідання позивачки ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та відповідачки ОСОБА_3 .

У задоволенні клопотання представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Косаковського В.О. про витребування доказів відмовлено.

Клопотання представника позивача про виклик свідків задоволено. Викликано до суду в якості свідків: ОСОБА_7 , АДРЕСА_2 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 .

Позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задоволити з підстав наведених у позові.

Також позивачка у судовому засіданні підтвердила, що не пам`ятає, щоб вона підписувала договори дарування часток у квартирі, в якій тривалий час проживала, оскільки в такому випадку вона б залишилась без будь-якого житла. Відмічає, що часом не пам`ятає, що з нею відбувається. Після укладення договорів дарування ще деякий час продовжувала проживати в квартирі. Потім виникли непорозуміння з братом відтак була змушена піти жити до своєї онуки з якою проживає і на даний час. Зловживання алкогольними позивачка напоями заперечує.

Відповідачі у судове засідання не з`явились, подали заяви про розгляд справи без їх участі.

Представник відповідачів адвокат Гримут Д.Ю. просив суд у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його необґрунтованість та застосувати строки позовної давності.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Балаж М.В., у судовому засіданні повідомила, що у лютому місяці 2020 року до неї звернувся відповідач 1 з проханням про оформлення договору дарування, який бажає укласти його сестра позивачка у справі.

Оскільки в Україні було запроваджено карантин, вирішили оформити договір дарування з виїздом додому.

У день укладення договору дарування були присутні позивачка та відповідач 1. До укладення договору позивачці було роз`яснено правову природи договору дарування, відмінність від інших правочинів, зокрема договору довічного утримання, заповіту. Позивачка наполягала на укладенні саме договору дарування, оскільки бажала зробити брату подарунок на день народження. До підписання договору його зміст було прочитано сторонам договору. На час укладення договору позивачка була адекватна, орієнтована. Також нотаріус повідомила, що знає позивачку, оскільки остання і сама зверталась до неї за наданням нотаріальних послуг. Заперечує, що позивачка була в стані алкогольного сп`яніння як це вказано у позовній заяві.

Свідок ОСОБА_7 , онука позивачки, повідомила, що у січні цього року до неї звернулися інші співвласники квартири та видали їй довіреність для розпорядження своїми частками. Зробивши витяг про право власності на квартиру виявилось, що частки позивачки перейшли спочатку до відповідача 1, а згодом до відповідача 2 за договорами дарування, укладення яких позивачка заперечувала. У зв`язку з цим позивачка звернулась до адвоката за захистом своїх прав. Зазначає, що саме з часу укладення вказаних договорів позивачка не має змоги повернутись у квартиру, оскільки відповідачами створюються перешкоди. Так одного разу намагалась вселити позивачку з допомогою правоохоронних органів, однак це не дало ніякого результату. З того часу, близько двох років, позивачка проживає з нею, оскільки потребує сторонньої допомоги. Стверджує, що в той час коли договори дарування було укладено позивачка зловживала алкоголем.

Свідок ОСОБА_8 , родич позивачки (остання є свекрухою його сестри) повідомив, що позивачка колись проживала у спірній квартирі і він часто туди навідувався. Років сім тому був очевидцем конфлікту, коли разом з позивачкою не зміг потрапити у її квартиру. Тоді довелось звернутися до поліції, яка зламала двері. У квартирі на той час перебував брат позивачки. Оскільки на прохання своє сестри час від часу допомагає позивачці, то знає, що остання фактично залишилась без житла так як брат її туди не впускає.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини.

Позивачка, ОСОБА_1 , є рідною сестрою відповідача 1 ОСОБА_2 , а відповідач 2 - є дочкою відповідача 1, що визнається сторонами.

Двадцять четвертого лютого 2020 року позивачка (дарувальник) та відповідач 1 (обдарований) уклали договір дарування за яким дарувальник подарувала належну їй частку 1/12 квартири під АДРЕСА_1 .

Вказана частка належала позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Ужгородської державної нотаріальної контори Митровка В.М. 22.08.2019 за р.№4-230. Право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.08.2019.

П`ятого березня 2020 року позивачка (дарувальник) та відповідач 1 (обдарований) уклали договір дарування за яким дарувальник подарувала належну їй частку 1/6 квартири під АДРЕСА_1 .

Вказана частка належала позивачці на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 02.04.2003 року Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради згідно з рішенням №61. Право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.08.2019.

Відповідно до п.8 договорів дарування від 24.02.2020 та від 05.03.2020 право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Сторони домовилися, що прийняття обдаровуваним примірника даного договору є прийняттям дарунку.

Шістнадцятого червня 2020 року відповідачем 1 укладено договір дарування відповідно до якого він подарував своїй дочці відповідачу 2 належну йому частки квартири під АДРЕСА_1 . Вказана частка, яка дарується складається з:

1/6 частки квартири, яка належить відповідачу 1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 02.04.2003 виконавчим комітетом Ужгородської міської ради згідно з рішенням №61 від 02.04.2003. Право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.08.2019;

1/12 частки, яка належить відповідачу 1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Першої Ужгородської нотаріальної контори Митровка В.М. 22.08.2019 за №4-228. Право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.08.2019.

1/12 та 1/6 частки квартири, які належать відповідачу 1 на підставі договорів дарування, укладених з позивачкою 24.02.2020 та 05.03.2020, право власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно 24.02.2020 та 05.03.2020.

Згідно із частиною третьою ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша ст.229 ЦК України).

З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» убачається, що відповідно до ст.ст.229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Проте, лише з`ясування таких обставин як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Позивач у позовній заяві та у судовому засіданні посилається на те, що має проблеми зі здоров`ям, часто забуває, зокрема і не пам`ятає, що підписувала оскаржувані договори дарування. Свідок ОСОБА_7 у свою чергу стверджує, що позивачка на час укладення вказаних договорів зловживала алкоголем. Однак, докази на підтвердження наведених доводів матеріали справи не містять. Крім того, правовою підставою заявленого позову не є обставини, передбачені ст. 225 ЦК України, згідно якої правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

При цьому, вказані вище обставини, на переконання суду, не дозволяють кваліфікувати спірний правочин як такий, що вчинений під впливом помилки, а саме помилки у правовій природі правочину, правах та обов`язках сторін за ним, зокрема й з огляду на наступне.

З пояснення приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Балаж М.В., встановлено, що на час укладення оскаржуваних договорів позивачка була адекватна, орієнтована, на запитання відповідала чітко та правильно формулювала свою думку.

Також нотаріус повідомила, що позивачка і до укладення договорів дарування зверталась до неї за наданням нотаріальних послуг, зокрема, припинення довіреності. Отже, позивачка чітко усвідомлювала, хто саме посвідчував оскаржувані договори.

Судом також не встановлено неадекватності форми зовнішнього волевиявлення внутрішній волі позивачки як суб`єкта оспорюваних правочинів внаслідок неправомірних дій відповідача чи третіх осіб, а також внаслідок юридично значущої помилки у сприйнятті суб`єктом правочину його очікуваного результату. Обставин, за яких дії позивачки щодо укладення договору дарування не могли об`єктивно відображати її внутрішню волю внаслідок збігу тяжких обставин, що склались в її житті на момент укладання договорів дарування чи під впливом негативного фізичного та психічного стану, впливу вікових особливостей на її психічну діяльність у момент укладання договору дарування, внаслідок чого спотворювалось її сприймання та усвідомлення основних аспектів угоди, суд також не вбачає.

Таким чином, правових підстав визнання недійсними договорів дарування, укладених між позивачкою та відповідачем 1 24.02.2020 та 05.03.2020, судом не встановлено, а відтак позовні вимоги в ці й частині задоволенню не підлягають. Оскільки решта позовних вимог є похідними, то у їх задоволенні також належить відмовити.

Щодо клопотання відповідачів про застосування строку позовної давності, то таке до задоволення не підлягає, оскільки застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог. Відповідний правовий висновок викладено у постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18).

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, поклавши їх на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, на підставі ст. 203, 215, 229, 255, 717, 718, 719, 722 ЦК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Балаж Марина Василівна, про визнання недійсними договорів дарування та застосування наслідків недійсності правочину, - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Закарпатського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Закарпатського апеляційного суду до або через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 04.10 .2023.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області М.М. Хамник