Справа № 953/2129/23
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 вересня 2023 рокуКиївський районний суд м. Харкова у складі:
судді Єфіменко Н.В.,
за участі секретаря Лущан В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житлом,-
24 березня 2023р. позивач ОСОБА_1 (далі: позивач) діючи в особі представника ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 (далі: відповідач) з позовом про становлення між сторонами, як співвласниками, порядку користування кв. АДРЕСА_1 . Виділити у користування позивачу окрему житлову кімнату, площею 17 кв.м., з лоджією приміщення 2 за планом з технічного паспорта квартири, а відповідачу окрему житлову кімнату 11.2 кв.м. з лоджією приміщення 3 та окрему кімнату 12,6 кв.м. приміщення 4 за планом з технічного паспорта квартири. Усі підсобні приміщення: кухню приміщення 5, коридор приміщення 1 та санвузол приміщення 6, залишити у спільному користуванні. В обґрунтування позовних вимог посилався на отримання 14.05.1999р. у власність сторонами, які перебувають у шлюбі трикімнатної квартири загальною площею 40,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 (колишня адреса: АДРЕСА_2 ), перебування в провадженні суду справи про розірвання шлюбу між сторонами, захист права вільного та безперешкодного користування позивача спільним з відповідачем житлом.
До судового засідання, сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за своєї відсутності, відповідач - причину неявки суду не сповістила.
Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Клопотань про відкладення від учасників справи не надходило, підстав передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладено справи судом не встановлено.
Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Зважаючи на неодноразову неявку відповідача до судового засідання, відсутність заперечень позивача та його представника проти заочного розгляду справи, суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі даних та доказів, при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст. 223, 280 ЦПК України.
Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини:
З 20 липня 1996 року сторони перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , від 02.05.2004 р. виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Генічеського районного управління юстиції.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 (колишня назва адреси: АДРЕСА_2 ), що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим Харківським міжміським бюро технічної інвентаризації 27 травня 1999 року, про що внесено запис в реєстрову книгу БТІ №4 під реєстровим №950/56, а також довідкою КП « Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради №1127822 від 07 березня 2023 року, про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна.
Відповідно до даних технічного паспорту на спірну квартиру, складеного Комунальним підприємством Харківське міське бюро технічної інвентаризації 11.02.2016р., квартира за адресою: АДРЕСА_2 (колишня назва адреси: АДРЕСА_2 ), розташована на чотирнадцятому поверсі шістнадцятиповерхового будинку та складається з трьох кімнат житловою площею 40,80 кв.м., у тому числі перша кімната площею 17,0 кв.м., друга кімната площею 11,2 кв.м., третя кімната площею 12,6 кв.м., кухня, площею 7,6 кв.м., вбиральня (сполучена) площею 3,7 кв.м., коридор, площею 13,8 кв.м., лоджія площею 6,1 кв.м. Загальна площа квартири складає 68,9 кв.м.
Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про повне задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст.368, ч. 1-2 ст.369 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Стаття 358 ЦК України визначила, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Виходячи зі змісту положеньст.358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися, відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України, при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном згідно з розмірами належних їм часток.
Суд виділяє в користування сторонам спору частки, що відповідають розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав як власників.
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України, висловивши її в постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.
Особливості здійснення права власності на житло визначені ЖК УРСР. Так, статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до статті 155 ЖК УРСР власник квартири чи її частки не може бути позбавлений права користування житловим приміщенням, крім випадків, передбачених законодавством.
Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Це конституційне положення пов`язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.
Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.
Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто такий, що відповідає змісту порушеного права і має своїм наслідком його відновлення.
Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість.
Однак, докази досягнення сторонами домовленості з приводу користування квартирою суду не надані.
При тому, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
За змістом ч. 2 ст. 370 ЦК України вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Відповідно кожному зі співвласників належить по частці у праві власності на спірну квартиру, що з урахуванням загальної площі спірної квартири 40,8 кв.м., становить по 20,4 кв.м.
Таким чином, позивач, заявляючи вимогу про виділення йому у користування кімнату площею 17 кв.м. з лоджією приміщення 2 за планом з технічного паспорта квартири, фактично погоджується на виділення йому у користування площі меншої від тієї що припадає на частку у праві власності.
Суд, враховуючи відсутність домовленості між сторонами щодо порядку користування житловим приміщенням та відсутність протягом розгляду справи з боку відповідача будь-яких заперечень з приводу встановлення такого порядку користування житловим приміщенням, враховуючи ту обставину, що запропоноване позивачем визначення порядку користування квартирою не призведе до збільшення житлової площі позивача по відношенню до площі, яка припадає сторонам відповідно до часток у праві спільної сумісної власності, вважає запропонований позивачем варіант визначення порядку користування спірною квартирою прийнятним та таким, що відповідає діючому законодавству.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житлом задовольнити.
Визначити порядок користування житловим приміщенням - квартирою за адресою АДРЕСА_2 (колишня адреса: АДРЕСА_2 ):
- виділити в користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 17 кв.м. з лоджією приміщення 2;
- виділити в користування ОСОБА_2 кімнату 11.2 кв.м. з лоджією приміщення 3 та окрему кімнату 12,6 кв.м. приміщення 4 за планом з технічного паспорта квартири ;
- залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кухню приміщення 5, коридор приміщення 1 та санвузол приміщення 6.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі протягом тридцяти днів апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його складення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 ).

Повне судове рішення складено 26.09.2023.

Суддя Н.В. Єфіменко