Справа № 700/520/23
Провадження № 2/700/183/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2023 року Лисянський районний суд Черкаської області в складі головуючого-судді: Пічкура С.Д., представника позивача: ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Лисянка Черкаської області в порядку загального позовного провадження цивільну за позовом ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа: Виконавчий комітет Звенигородської міської ради Черкаської області (орган опіки та піклування) про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини з батьком,

установив:

Сторони перебувають у шлюбі з 02.12.2007 року, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Звенигородського районного управління юстиції Черкаської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 235. Від шлюбу мають дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, вказуючи, що в процесі спільного проживання між ними виникали спори в зв`язку з різними поглядами на сімейне життя , подальше сумісне життя та збереження шлюбу неможливі, а тому шлюб підлягає розірванню. Від шлюбу вони мають спільну дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька виявляє бажання залишитись проживати саме з ним, на зміну місця проживання з матір`ю не погоджується. Він належним чином утримує дитину, забезпечує всім необхідним, працює приватним підприємцем, має стабільний дохід та можливість належним чином забезпечувати та утримувати дитину. Донька на даний час проживає з ним у м. Звенигородка, мати ОСОБА_3 проживає в смт. Лисянка, внаслідок чого з матір`ю доньки постійно виникають конфлікти з приводу того з ким час з батьків повинна проживати дитина, проте зміна місця проживання дитини та переїзд в інший населений пункт суперечить інтересам дитини, призведе до складнощів в адаптації так як донька навчається саме в Звенигородці та має міцні соціальні зв`язки саме в Звенигородці, дитина виявляє прихильність саме до батька та виявляє бажання проживати саме з батьком, не бажає змінювати місце проживання. Тому просить визначити місце проживання дитини з батьком. Разом з тим просить стягнути з відповідачки аліменти на його користь на утримання дитини в розмірі частини всіх видів доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Просить також стягнути з відповідачки понесені судові витрати, зокрема, 2147,20 грн. витрат по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу в сумі 10 000 грн.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі і просили його задовольнити пояснивши, що дружина переїхала до іншого чоловіка, дитину залишила проживати з ним. Доньці краще з батьком, оскільки вона тривалий час тут проживає, ходить до школи, а мати власного житла не має, хоча позивач її не вигонив та не перешкоджає спілкуватись з дитиною, проте, відповідачка хоче викрасти у нього дитину та вивезти її до Польщі.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином, направила суду клопотання про те, що не бажає бути присутньою у судовому засіданні, чоловік не дає їй дитину вивезти до Польщі та спілкуватися з нею.

Представник третьої особи в судовому засіданні пояснила, що орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_2 , представники служби обстежували житлові умови дитини з батьком, які відповідають усім нормам, проводили спілкування з дитиною, яка бажає проживати з татом.

Вислухавши пояснення учасників процесу, а також в порядку ст. 171 СК України саму дитину, дослідивши матеріали справи, суд виходить наступного.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 02.12.2007 року, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Звенигородського районного управління юстиції Черкаської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 235.

Від шлюбу мають дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За змістом положень ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

За приписами ч.3 ст.56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Згідно з ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Зі змісту позовних вимог та пояснень позивача, наданих в судовому засіданні, вбачається, що сторони сімейні відносини не підтримують, збереження сім`ї та примирення неможливе.

Відповідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

На підставі викладеного, враховуючи категоричну позицію позивача щодо розірвання шлюбу, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя сторін і збереження їхнього шлюбу є недоцільним, і це суперечить їх інтересам.

Згідно зі ст. 51 Конституції України та ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Враховуючи те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, при наявності бажання обох сторін, суд вважає за можливе шлюб між сторонами розірвати, оскільки підстави для його збереження відсутні.

У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу, що визначено ч. 2 ст. 114 СК України.

Відповідно до ч.3 ст.115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Нормами ч 1, ч. 2 ст. 161 СК України передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Судом встановлено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав ОСОБА_2 є власником житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Із акту обстеження умов проживання від 30.03.2023 року, проведеного за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебувають на повному утриманні ОСОБА_2 .. ОСОБА_2 відповідально ставиться до своїх батьківських обов`язків.

Відповідно до акту депутата Звенигородської міської ради від 31.05.2023 року ОСОБА_2 проживає за адресою АДРЕСА_1 разом з донькою ОСОБА_4 , працює підприємцем та отримує стабільний дохід, приймає активну участь у вихованні доньки ОСОБА_5 , дбає про фізичний та духовний розвиток дитини, має у власності житло та може самостійно забезпечити духовний та фізичний розвиток дитини. Мати дитини ОСОБА_3 проживає окремо, не має стабільного доходу, не працює, подружжя перебуває в неприязних відносинах.

Із висновку органу опіки та піклування Звенигородської міської ради Черкаської області № Л-554/01-13 від 23.06.2023 року вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку ст. 171 СК України суд в присутності батька та педагога, вислухав думку самої дитини ОСОБА_6 , яка повідомила суду, що проживає з татом якого любить, ходить до школи, з мамою спілкується більше по телефону, їй краще проживати з татом.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України.

При вирішенні питання про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , суд в контексті першочергового урахування інтересів дитини, враховуючи тривалість проживання малолітньої дитини з батьком, добросовісне виконання батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, чи негативно впливали на її виховання та розвиток, доходить висновку про обґрунтованість позову та визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_2 .

При цьому визначення місця проживання дитини разом із батьком не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з дитиною та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки матір дитини, у разі визначення місця проживання останньої з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно неї та участі у її вихованні.

Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Статтями 181, 183 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідач не надала суду доказів того, що є підстави для звільнення її від обов`язку утримувати дитину. Відповідач також не надала доказів того, що розмір аліментів, які з неї просить стягнути позивач, є завеликим.

За таких обставин суд вважає можливим задовольнити позов, стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку, доходу щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.06. 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу , стороною позивача надано копії договору про надання правничої допомоги від 28.03.2023 року, акту виконаних робіт від 06.06.2023 року, розрахунку; квитанції до прибуткового касового ордера.

Враховуючи викладене, а також те, що заявлені відповідачем витрати у сумі 10 000,00 грн. є співмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, затраченим ним часом на надання правничої допомоги, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 10 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в сумі 2 147,20 грн.

Задовольняючи позов, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліментів.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 5, 12, 13, 71, 74, 81, 142, 211, 258, 259, 263-265, 273, ЦПК України, суд ,

вирішив:

Позов задовольнити повністю.

Шлюб, зареєстрований 02 грудня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Звенигородського районного управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 235 між ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) розірвати.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ).

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07.06.2023 року до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду у межах платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) судові витрати: 2147 (дві тисячі сто сорок сім) гривень 20 коп. витрат по сплаті судового збору та 10 000 (десять тисяч) гривень витрат на правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь держави судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліментів, що становить 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С. Д. Пічкур