У х в а л а

22 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 331/2475/21

провадження № 61-11785ск23

Верховний Суд у складі судді Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Ігнатенка В. М.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 червня 2023 року в справі за позовною заявою ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , треті особи: Головне Управління держпраці в Запорізькій області, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заробітної плати,

В с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , треті особи: Головне Управління держпраці в Запорізькій області, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заробітної плати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , треті особи: Головне Управління держпраці в Запорізькій області, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заробітної плати відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 23 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2022 року - без змін.

03 серпня 2023 року ОСОБА_1 (далі - заявник) звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 червня 2023 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 червня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити.

Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 червня 2023 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали, а саме: для надання належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження та для зазначення підстав касаційного оскарження судових рішень. При цьому заявнику було роз`яснено про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

01 вересня 2023 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду заяву про усунення недоліків, в якій заявив клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження і долучив докази поважності підстав пропуску такого строку та надав нову редакцію касаційної скарги відповідно до кількості учасників справ.

Проте, недоліки касаційної скарги в частині зазначення підстав касаційного оскарження судових рішень виконано заявником не в повній мірі.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, третьої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: 1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; 4) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; 5) справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; 6) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; 8) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі. Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Системний аналіз наведених положень ЦПК України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, в касаційній скарзі має обов`язково наводитися обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у взаємозв`язку з посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу (підстави) для касаційного оскарження судового (судових) рішення (рішень).

Тобто, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити: пункт 1 - формулювання застосованого судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права, з яким не погоджується заявник, із зазначенням цієї норми права та змісту правовідносин, в яких ця норма права застосована, а також посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких (подібних) правовідносинах, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржуваного судового рішення сформованій правозастосовчій практиці у подібних правовідносинах; пункт 2 - обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовним обґрунтуванням мотивів такого відступлення; пункт 3 - зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок її застосування з конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 листопада 2020 року у справі № 904/3807/19); пункт 4 - посилання на підстави, передбачені частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України.

Вищенаведені правові норми ЦПК України були детально роз`яснені заявнику в ухвалі Верховного Суду від 15 серпня 2023 року про залишення касаційної скарги без руху.

Так, ОСОБА_1 подано до Верховного Суду нову редакцію касаційної скарги на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 червня 2023 року, в якій, поміж іншого останній вказує номери постанов Верховного Суду та їх цитує, без посилання на пункт частини другої статті 389 ЦПК України.

В пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України, зміст якого наведено вище, передбачено, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Тобто касаційна скарга, яка подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України повинна містити: 1) посилання на конкретну норму права, яку суд апеляційної інстанції застосував в оскаржуваному судовому рішенні; 2) посилання на постанову Верховного Суду, в якій викладено висновок щодо питання застосування цієї ж норми права, з наведенням змісту такого висновку; 3) обґрунтування подібності правовідносин, за яких суд апеляційної інстанції застосував певну норму права, правовідносинам, за яких Верховний Суд сформував висновок щодо застосування цієї ж норми права; 4) обґрунтування невідповідності висновків апеляційного суду щодо застосування конкретної норми права, правовим висновкам щодо застосування такої норми права, викладеним в постановах Верховного Суду, на які посилається заявник.

Формальне наведення заявником у касаційній скарзі цитат з постанов Верховного Суду із зазначенням номерів справ без виконання вищезазначених вимог не може бути підставою для відкриття касаційного провадження за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, в протилежному випадку, суд був би позбавлений можливості перевірити обґрунтованість вказаної підстави касаційного оскарження, що б виключало мету касаційного перегляду судового рішення.

Зазначене (щодо дотримання мети касаційного перегляду) також стосується й необхідності обґрунтування зазначення пункту 4 частини третьої статті 411 ЦПК України для перегляду судового рішення на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Крім того, посилання заявника в касаційній скарзі на те, що суд не дослідив зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилив клопотання щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи не є самостійними підставами касаційного оскарження судових рішень, так як вказане може бути підставою для скасування судового рішення за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Тобто касаційна скарга ОСОБА_1 , подана на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 15 серпня 2023 року, як і його первісна касаційна скарга не містять належного обґрунтування (з урахуванням вищенаведених правових висновків) підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Враховуючи наведене, зазначений в ухвалі Верховного Суду від 15 серпня

2023 року строк для усунення недоліків касаційної скарги в частині зазначення підстав касаційного оскарження необхідно продовжити.

Керуючись статтями 127, 185, 389, 392, 393 ЦПК України,

У х в а л и в:

Продовжити ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги щодо зазначення підстав касаційного оскарження, але не більше десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною і буде повернута заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Ігнатенко