Справа № 128/2671/21

РІШЕННЯ

Іменем України

20 липня 2023 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

судді Карпінської Ю.Ф.,

за участю секретаря Дусанюк Н.О.,

у відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення частки земельної ділянки в натурі,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, обгрунтовуючи її тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 12.03.1997, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 купили земельну ділянку площею 0,1915 га, розміщену на землях, що знаходиться у віданні Широкогребельської сільської Ради народних депутатів Вінницького району і надана для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. В 2015 році ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Широкогребельської сільської ради Вінницького району Вінницької області та ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, мотивуючи свої вимоги тим, що 12.03.1997 між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно з яким ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 і ОСОБА_3 купили земельну ділянку площею 0,1915 га, розміщену на землях, що знаходяться у віданні Широкогребельської сільської Ради народних депутатів Вінницького району і надана для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. Продаж цей вчинено за сімсот гривень, які ОСОБА_1 і ОСОБА_3 сплатили продавцю ОСОБА_4 повністю при підписанні договору. На момент придбання вказаної земельної ділянки, згідно з діючим на той час законодавством, не вимагалася державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вона являється власницею будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 12.08.2015 від ОСОБА_3 вона дізналася про те, що дана земельна ділянка належить лише ОСОБА_3 на праві приватної власності та вона не має жодних прав на неї, внаслідок чого між сторонами виникла сварка, з приводу якої вона зверталася із відповідною заявою до Вінницького РВ УМВС України у Вінницькій області. Після звернення за правовою допомогою до адвоката вона отримала довідку Широкогребельської сільської ради Вінницького району Вінницької області, згідно з якою земельна ділянка площею 0,1915 га, що розташована в АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, згідно з договором купівлі продажу від 12.03.1997. Також їй було надано копію Державного акту на право приватної власності на землю, в якому зазначено, що власником вказаної вище земельної ділянки, на підставі договору купівлі-продажу від 12.03.1997, являється ОСОБА_5 . Тобто з невідомих причин сільська рада видала на ім`я ОСОБА_6 . Державний акт на право приватної власності на землю, яка була придбана нею спільно з ОСОБА_3 та належить їм на праві спільної сумісної власності. Крім того, в погосподарських книгах Широкогребельської сільської ради Вінницького району Вінницької області зазначено, що власником домогосподарства в АДРЕСА_1 являвся ОСОБА_5 . Оскільки ОСОБА_3 порушив її право спільної сумісної власності на земельну ділянку, вона звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати незаконними дії Широкогребельської сільської ради Вінницького району Вінницької області по складанню, видачі та реєстрації Державного акту на право приватної власності на землю серії ВН від 17.05.1997, виданого на підставі договору купівлі-продажу № 1-858 від 12.03.1997 про передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1915 га для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства та визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії ВН від 17.05.1997 року, виданий на підставі договору купівлі продажу № 1-858 від 12.03.1997, про передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1915 га для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства. 18.11.2015 Вінницький районний суд Вінницької області виніс рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Однак вказана земельна ділянка перебуває у приватній власності ОСОБА_2 з 30.06.2015. У липні 2016 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння. Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 06.12.2016 позов ОСОБА_1 задоволено; витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0421 га, кадастровий номер 0:02:003:0018 та земельну ділянку площею 0,1492 га, кадастровий номер :02:003:0020, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 09.02.2017 рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06.12.2016 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено. У березні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 09.02.2017, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Вінницької області від 09.02.2017, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області залишити без змін. Постановою Верховного Суду від 03.07.2019 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; рішення Апеляційного суду Вінницької області від 09.02.2017 скасовано, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06.12.2016 залишено в силі. Тобто позовна заява ОСОБА_1 з вимогами про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на свою користь та користь третьої особи ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0421 га, кадастровий номер :02:003:0018 та земельної ділянки площею 0,1494 га, кадастровий номер :02:003:0020, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , пройшла всі судові інстанції і Верховний Суд поставив крапку у даному спорі. Враховуючи вищевикладені обставини, оскільки існує спір щодо користування земельною ділянкою площею 0,0421 га, кадастровий номер :02:003:0018 та земельною ділянкою площею 0,1494 га, кадастровий номер :02:003:0020, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на дату написання позовної заяви ОСОБА_2 являється власником вищезгаданих земельних ділянок, тому вважає, що єдиним способом захисту буде виділення 1/2 частки земельних ділянок із спільної часткової власності в натурі. Тому просить припинити ОСОБА_1 право спільної часткової власності на земельну ділянку загальною площею 0,0421 га, кадастровий номер :02:003:0018, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; виділити ОСОБА_1 в натурі 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0210 га, яка належить їй на праві спільної часткової власності, із загальної площі 0,0421 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:0018, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; припинити ОСОБА_1 право спільної часткової власності на земельну ділянку загальною площею 0,1494 га, кадастровий номер :02:003:0020, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для ведення особистого селянського господарства; виділити ОСОБА_1 в натурі 1/2 частину земельної ділянки площею 0, 0747 га, яка належить їй на праві спільної часткової власності із загальної площі 0,1494 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:003:0020.

Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 26.10.2021 відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виділення частки земельної ділянки в натурі, оскільки було установлено, що відповідач ОСОБА_3 помер до моменту подачі позову до суду.

Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 26.10.2021 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з тим, що у позовній заяві позивач зазначила відповідачем ОСОБА_2 , водночас, позовна заява не містить викладу обставин, якими позивач ОСОБА_1 обгрунтовує свої вимоги саме до відповідача ОСОБА_2 , зокрема, яким чином остання порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

04.11.2021 представник позивача ОСОБА_1 адвокат Огородник О.М. на виконання вимог ухвали судді Вінницького районного суду Вінницької області від 26.10.2021 надав нову редакцію позовної заяви.

Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 08.11.2021 відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 28.07.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Судовий розгляд неодноразово відкладався з поважних причин.

В судове засідання 17.07.2023 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце судового розгляду повідомлялись судом в установленому законом порядку.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Огородник О.М. попередньо через електронну пошту суду подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити.

Від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Чернілевської Р.В. надійшла письмова заява, в якій остання просить завершити розгляд справи за відсутності представника відповідача, оскільки позивач та її представник на засідання не з`являються, подали заяву про розгляд справи за їхньої відсутності; крім наявних у матеріалах справи документів, вважає, що значення для розгляду справи мають судові рішення, ухвалені у справах, де приймали участь ці ж особи, тому просить долучити постанову Вінницького апеляційного суду від 29.09.2020 (справа № 128/3410/15-ц) та постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.12.2021 (справа № 128/3410/15-ц), а також наголошує на тому, що позивачем не заявлено клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи для визначення можливих варіантів виділу.

Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 17.07.2023 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Врахувавши думки учасників справи, викладені у поданих до суду письмових заявах, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом установлено, що 12.03.1997 між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до п. 1 якого, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 та ОСОБА_3 купили земельну ділянку площею 0,1915 га, розміщену на землях, що знаходяться у віданні Широкогребельської сільської Ради народних депутатів Вінницького району і надана для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, що підтверджується копією вказаного договору купівлі-продажу серії ААІ № 365235 (а.с. 4-5).

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18.11.2015 у цивільній справі № 128/3410/15-ц задоволено позов ОСОБА_1 ; визнано незаконними дії Широкогребельської сільської ради Вінницького району Вінницької області по складанню, видачі та реєстрації Державного акту на право приватної власності на землю серії ВН від 17.05.1997, виданого на підставі договору купівлі-продажу № 1-858 від 12.03.1997 про передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1915 га для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства; визнано недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії ВН від 17.05.1997, виданий на підставі договору купівлі-продажу № 1-858 від 12.03.1997 про передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1915 га для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства (а.с. 6-8).

Згідно з копією постанови Вінницького апеляційного суду від 29.09.2020 (справа № 128/3410/15-ц), апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено; рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 18.11.2015 у цивільній справі № 128/3410/15-ц скасовано; відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Широкогребельської сільської ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю (а.с. 9-16).

Постановою Верховного Суду від 01.12.2021 (справа № 128/3410/15-ц) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Вінницького апеляційного суду від 29.09.2020 змінено з урахуванням мотивів, наведених у цій постанові, зокрема вказано, що відповідачами у справі 128/3410/15-ц ОСОБА_1 зазначила Широкогребельську сільську раду Вінницького району Вінницької області та ОСОБА_3 , при цьому власника спірних земельних ділянок, тобто ОСОБА_2 , у якості відповідача (співвідповідача) залучено у вказаній справі не було, що підтверджується вказаною постановою (а.с. 178-184).

Відповідно до копії рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06.12.2016 (справа № 128/2526/16-ц), позов ОСОБА_1 задоволено; витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1494 га, кадастровий номер :02:003:0018 та земельну ділянку площею 0,1494 га, кадастровий номер :02:003:0020, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 551 грн 20 коп (а.с. 17-23).

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 09.02.2017 (справа № 128/2526/16-ц) апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено; рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06.12.2016 скасовано та ухвалено нове рішення; відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції в сумі 606 грн 32 коп., що підтверджується копією вказаного рішення (а.с. 24-31).

Згідно з копією постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.07.2019 (справа № 128/2526/16-ц), касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; скасовано рішення Апеляційного суду Вінницької області від 09.02.2017; рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06.12.2016 залишено в силі; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 661 грн 44 коп. (а.с. 32-44).

Відповідно до Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 08.09.2021, 30.06.2015 зареєстровано право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0421, кадастровий номер :02:003:0018 та земельну ділянку площею 0,1494 га, кадастровий номер :02:003:0020 (а.с. 45, 46).

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

З вказаних норм законодавства можна дійти висновку, що належним відповідачем у даній категорії справ є співвласник майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Враховуючи вказані норми, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, що мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною другою статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (частина перша статті 81 ЦПК України).

Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві зазначає, що існує спір щодо користування земельною ділянкою площею 0,0421 га, кадастровий номер :02:003:0018 та земельною ділянкою площею 0,1494 га, кадастровий номер :02:003:0020, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на дату написання позовної заяви ОСОБА_2 являється власником вищезгаданих земельних ділянок.

Крім того, обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на її користь та користь ОСОБА_3 було витребувано земельну ділянку площею 0,0421 га, кадастровий номер :02:003:0018 та земельну ділянку площею 0,1494 га, кадастровий номер :02:003:0020, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи та співставляючи обґрунтування позовних вимог,враховуючи, що у справі відсутні будь-які докази, що підтверджують наявність спору щодо користування спірними земельними ділянками, беручи до уваги те, що позивачем у позовній заяві взагалі не конкретизовано між ким саме існує спір та у чому він проявляється, суд позбавлений можливості встановити обсяг порушених, невизнаних чи оспорюваних прав позивача ОСОБА_1 .

В жодне підготовче та судове засідання позивач або його представник не з`являлися, будь-яких додаткових письмових пояснень до суду не надавали. Від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Огородника О.М. неодноразово надходили лише заяви про розгляд справи без його участі та участі позивача.

Варто зазначити, що рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є рішенням, яке передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 (справа № 183/1617/16)).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим-третім цієї частини, крім випадку, передбаченого статтею 31-2 цього Закону, та автоматичної державної реєстрації прав у випадках, передбачених цим Законом (абзац четвертий частини п`ятої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Тобто державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою.

Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.

Установлено, що спірні земельні ділянки не зареєстровані за позивачем ОСОБА_1 , однак той факт, що з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь позивача та користь ОСОБА_3 було витребувано земельну ділянку площею 0,0421 га, кадастровий номер :02:003:0018 та земельну ділянку площею 0,1494 га, кадастровий номер :02:003:0020, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено належними та допустимими доказами, свідчить про наявне у ОСОБА_1 право звернутися до відповідного органу для внесення запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно.

Доказів, які б свідчили, що позивач ОСОБА_1 реалізувала таке право суду не надано.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, для відхилення його заперечень проти позову (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 по справі № 707/2882/19)

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 26.10.2021 відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виділення частки земельної ділянки в натурі, оскільки було установлено, що відповідач ОСОБА_3 помер до моменту подачі позову до суду.

Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 26.10.2023 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з тим, що у позовній заяві позивач зазначила відповідачем ОСОБА_2 , водночас, позовна заява не містить викладу обставин, якими позивач ОСОБА_1 обгрунтовує свої вимоги саме до відповідача ОСОБА_2 , зокрема, яким чином остання порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

З наданої на виконання вимог ухвали судді Вінницького районного суду Вінницької області від 26.10.2023 нової редакції позовної заяви убачається, що її обґрунтування нічим не відрізняється від позовної заяви, поданої при зверненні до суду, однак в новій редакції позовної заяви позивачем зазначено лише одного відповідача ОСОБА_2 .

У постанові Верховного Суду від 07.06.2021 по справі № 939/2207/19 зазначається про те, що за теоретичним визначенням «відповідач» це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, належного відповідача. Отже, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві. З огляду на зазначене визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи.

Згідно з позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Як уже зазначалось, належним відповідачем у справах про виділення частки земельної ділянки в натурі є інший співвласник майна, що є у спільній частковій власності.

Співвласниками земельної ділянки площею 0,0421 га, кадастровий номер :02:003:0018 та земельної ділянки площею 0,1494 га, кадастровий номер :02:003:0020, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06.12.2016 (справа № 128/2526/16-ц), є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Судом було установлено, що ОСОБА_3 помер до моменту подачі позову до суду.

Цивільний процесуальний кодекс України не містить норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі, а залучення правонаступників особи, яка померла до відкриття провадження у справі, суперечить принципам цивільного судочинства, є порушенням права, свобод та інтересів третіх осіб.

Саме такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20.06.2019 (справа № 185/998/16-ц).

За вказаних обставин відкриття провадження у цивільній справі за відсутності у відповідача цивільної процесуальної дієздатності свідчить про неправомірність виникнення цивільного процесу, тобто, що провадження у даній справі не підлягає відкриттю і справа за позовом до померлого не підлягає розгляду у суді в порядку цивільного судочинства.

У зв`язку з припиненням з моменту смерті ОСОБА_3 його цивільної процесуальної правоздатності (здатності мати цивільні процесуальні права та обов`язки), враховуючи вимоги ст.ст. 47, 48 ЦПК України, а також те, що до дня звернення з позовною заявою до суду даних щодо правонаступників відповідача ОСОБА_3 позивачем суду не надано, судом було відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимогОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виділення частки земельної ділянки в натурі.

На виконання вимог ухвали судді Вінницького районного суду Вінницької області про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху позивачем було подано редакцію позовної заяви з вимогами лише до ОСОБА_2 . Відповідачами спадкоємців ОСОБА_3 , як правонаступників за даними позовними вимогами, зазначено не було.

Згідно з ч.ч. 2, 3, 4 ст. 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Клопотань про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача від сторони позивача до суду не надходило.

З огляду на встановлені обставини, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 пред`явлені до особи, яка не є співвласником земельних ділянок, частини яких позивач бажає виділити в натурі, тобто ОСОБА_2 не є належним відповідачем за даним позовом, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява № 4909/04).

Керуючись ст.ст. 4, 12, 76-82, 89, 95, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення частки земельної ділянки в натурі відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Дата складення повного судового рішення 20.07.2023.

СУДДЯ Юлія КАРПІНСЬКА