Справа № 509/537/22
20 вересня 2023 року смт Овідіополь
Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Бочарова А.І.
при секретарі Сірман Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Овідіополь цивільну справу за позовом
про стягнення грошової компенсації,-
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що сторони по справі знаходились у зареєстрованому шлюбі у період з 16.09.2005 р. по 14.07.2014 р.
Згідно Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.07.2014 р. шлюб між сторонами, було розірвано (справа № 509/1806/14-ц).
Розподіл вищезазначеного майна було визначено згідно Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.09.2016 р. (справа № 509/4382/14-ц) та вирішено:
-виділити ОСОБА_1 1/2 частини від 28/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , який був придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2006 року, реєстровий номер № 8796, тобто 28/200 частин вказаного домоволодіння;
-1/2 частину земельної ділянки площею 0,0510 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
-виділити ОСОБА_2 1/2 частини від 28/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , який був придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2006 року, реєстровий номер № 8796, тобто 28/200 частин вказаного домоволодіння;
-1/2 частину земельної ділянки площею 0,0510 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
На теперішній час, сторони проживають окремо, але користується зазначеним будинком тільки відповідачка. Вирішити питання поділу вищезазначеного майна у добровільному порядку сторонам не вдалося.
Згідно автоматичного розподілу було призначено - Суддя Жижка О.В. та 18.02.2022 р. Суддією було постановлено Ухвалу про відкриття провадження по справі та призначено до розгляду.
01.01.2023 р. у зв`язку зі звільненням Судді ОСОБА_3 , згідно автоматичного розподілу було визначено суддю Бочарова А.І.
25.05.2023 р. згідно Ухвали Судді Бочарова А.І. було проведено підготовче судове засідання за участю представника позивача, адвоката Кудрінської Ю.Є., яка підтримала позовні вимоги та за відсутністю відповідача, яку було повідомлено належним чином. Вирішено: закрити підготовче провадження та призначити цивільну справу до судового розгляду по суті.
20.09.2023 р. в судове засідання позивач не з`явився, однак до суду надійшла заява від представника позивача, адвоката Кудрінської Ю.Є. в порядку ч.3 ст. 211 ЦПК України щодо розгляду справи за його відсутністю, заявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити.
Відповідач у судове засідання не з`явилась, однак її було повідомлено належним чином.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин повноту їх з`ясування і доведеність, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Цивільний процесуальний кодекс України(далі ЦПКУкраїни) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1ст. 2 ЦПК).
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4ст. 10 ЦПК).
У відповідності до вимог п.4ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
Правовідносини пов`язані із розподілом спільного майна подружжя врегульовані Сімейним кодексом України (далі СК) і Цивільним кодексом України, а правовідносини пов`язані із стягнення збитків врегульовані Цивільним кодексом України (далі ЦК).
Частинами першою та другою статті 16ЦК визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Судом встановлено, що сторони по справі знаходились у зареєстрованому шлюбі у період з 16.09.2005 р. по 14.07.2014 р.
Згідно Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.07.2014 р. шлюб між сторонами, було розірвано (справа № 509/1806/14-ц).
Розподіл вищезазначеного майна було визначено згідно Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.09.2016 р. (справа № 509/4382/14-ц) та вирішено:
-виділити ОСОБА_1 1/2 частини від 28/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , який був придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2006 року, реєстровий номер № 8796, тобто 28/200 частин вказаного домоволодіння;
-1/2 частину земельної ділянки площею 0,0510 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
-виділити ОСОБА_2 1/2 частини від 28/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , який був придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2006 року, реєстровий номер № 8796, тобто 28/200 частин вказаного домоволодіння;
-1/2 частину земельної ділянки площею 0,0510 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
На теперішній час, сторони проживають окремо, але користується зазначеним будинком тільки відповідачка. Вирішити питання поділу вищезазначеного майна у добровільному порядку сторонам не вдалося.
12 грудня 2021 року, представником позивача ОСОБА_1 було направлено на адресу відповідачки ОСОБА_2 лист з пропозицією купити у нього його частину будинку, а саме: 1/2 частини від 28/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за 22 000 (двадцять дві тисячі) доларів США, що в еквіваленті к курсу Національного банку України, станом на 12.12.2021 р. дорівнює 596 228 (п`ятсот дев`яносто шість тисяч двісті двадцять вісім) грн. або надати згоду на продаж будинку та земельної ділянки.
Незважаючи на той факт, що відповідачка ОСОБА_2 отримала зазначений лист, однак, станом на момент подання цього позову, відповідь позивач так й не отримав.
Таким чином, позивач вимушений звертатись до Суду з метою вирішення цього питання у судовому порядку. Та вважає, що він як співвласник вищезазначеного майна має право на отримання компенсації половини його вартості.
Позивач звернувся до експертного бюро для отримання звіту про вартість майна, співвласником якого він є. Згідно Звіту про незалежну оцінку Суб`єкт оціночної діяльності ТОВ «АРХЕКСПЕРТУС» (Сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 352/21 від 29.04.2021 р.) станом на 25.12.2021 р. оціночна (ринкова) вартість житлового будинку, АДРЕСА_1 дорівнює: 745 400 (сімсот сорок п`ять тисяч чотириста) грн. 00 коп. без ПДВ.
Таким чином, 1/2 частини вартості майна у вигляді вищезазначеного будинку та земельної ділянки складає 459 790 (чотириста п`ятдесят дев`ять тисяч сімсот дев`яносто) грн. 00 коп. Відповідно й ціна позову визначається у розмірі 459 790 грн.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.
Частинами першою та другою статті 321 ЦПК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом ч. 1 та ч. 4 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ч. 3 ст. 357 ЦК України).
Відповідно до положень частини 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та ст. 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Частиною 2 ст. 364, частиною 3 статті 370 Цивільного кодексу України, встановлено, що співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої компенсації вартості його частки.
З вказаного випливає, що звернення до суду з вимогами про стягнення грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, є одним із способів поділу такого майна.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 25 червня 2018 року у справі № 521/213/16-ц та у постанові від 14 лютого 2018 року у справі 370/1822/15, право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
Отже, на підставі вищевикладеного можна дійти до висновку, що визначальним принципом права приватної власності є загальновизнаний принцип непорушності права власності, який трактується, як право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб.
За вимогами ст. ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.
Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, як встановлено судом, позивач є власником 1/2 частини будинку та земельної ділянці, має право користуватися та розпорядження, що передбачено чинним законодавством.
За таких обставин, слід дійти висновку про необхідність захисту порушеного права позивача щодо розпорядження майном чи/або отримання грошової компенсації за свою частину.
Частиною 2 ст. 364, частиною 3 статті 370 Цивільного кодексу України, встановлено, що співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої компенсації вартості його частки. З вказаного випливає, що звернення до суду з вимогами про стягнення грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, є одним із способів поділу такого майна.
Таким чином, той факт, що позивач заявив вимогу про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини майна, є свідченням того, що сторони не дійшли згоди щодо поділу майна, про що свідчить його пропозиція для відповідача про можливість викупу його частини або надання своєї згодя на продаж цього майна. Таким чином, Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, бажає отримати 50 відсотків вартості майна, співвласником якого він є, а саме 459 790 (чотириста п`ятдесят дев`ять тисяч сімсот дев`яносто) грн. 00 коп.
Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, а також те, що власник має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, з огляду на встановлені судом обставини, що відповідач дійсно створює позивачу перешкоди у здійсненні ним свого права користування та розпорядження своїм нерухомим майном та позбавляє можливості використовувати належні йому житловий будинок та земельну ділянку за власним розсудом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 16, 364, 370 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації задовольнити.
Стягнути з відповідачки ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , витрати зі сплати судового збору у розмірі 4597,90 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі якщо повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, строк на подання заяви про його перегляд може бути поновлено, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя А.І. Бочаров