Справа № 630/438/23
Провадження № 2/630/172/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2023 року м Люботин

Люботинський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді Малихіна О.О.,

за участі секретаря Санжаровського С.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Люботин Харківської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу № 630/438/23 (провадження № 2/630/172/23) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення, -

в с т а н о в и в:

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказала, що з 1974 року вона проживала і була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , в будинку своєї матері ОСОБА_5 , за якою вона доглядала на протязі багатьох років разом зі своїм чоловіком. Так як її мати дуже хворіла, вона, ОСОБА_6 , спільно з чоловіком утримувала житловий будинок, проводила капітальний і поточний ремонти, оплачувала комунальні послуги. 10 жовтня 2018 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 був укладений договір довічного утримання, а вже ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після цього ОСОБА_3 почала виганяти її з будинку, бо відносини між ними були доволі складними. Це призвело до того, що ОСОБА_3 не дозволяє їй заходити у будинок, а усі спроби закінчуються тим, що донька виштовхує її на вулицю і влаштовує сварку. Вона, ОСОБА_1 , не може залишитися в будинку і користуватися належними їй речами і меблями, які залишились в будинку. Вона вимушена була останнім час проживати у знайомих і друзів. Востаннє вона, ОСОБА_1 , намагалася зайти до житлового будинку 19 квітня 2023 року. Але варто було увійти всередину, як донька грубо виштовхала її з будинку з лайкою і погрозами. З цього приводу вона, ОСОБА_1 , звернулась в поліцію з відповідною заявою. Не маючи змоги самостійно захистити свої житлові права, позивача змушені були звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою від 11 травня 2023 року було відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Копії ухвали про відкриття провадження в справі та позовної заяви відповідач ОСОБА_3 отримала поштою 17 травня 2023 року. У визначений судом 15-денний строк відповідачем відзив не поданий.

Виступаючи з промовою, позивач ОСОБА_1 позовну вимогу підтримала та просила її задовольнити. Вона пояснила, що після смерті її матері ОСОБА_5 в жовтні 2018 року, коли ОСОБА_3 набула повноцінного права володіння житловим будинком, відповідач постійно намагалась виселити її з будинку, подаючи проти неї заяви до поліції та звинувачуючи її у вчиненні домашнього насильства. У неї, ОСОБА_1 , в користуванні була окрема житлова кімната в будинку, але через постійне неприязне ставлення з боку доньки вона вимушена була піти з будинку. Але в ті дні, коли донька перебувала на роботі, вона могла приходити до будинку та перебувати у своїй кімнаті. Однак в грудні 2022 року ОСОБА_3 остаточно заборонила їй проходити до будинку. Востаннє в житловий будинок вона, ОСОБА_1 , намагалась повернутися 19 квітня 2023 року, але донька її завадила. Тому вона вимушена була звернутися до поліції, адже іншого житлового приміщення у неї на праві власності чи постійного користування немає. В будинку залишились її речі, меблі і побутова техніка, які були набуті у період шлюбу з чоловіком, який помер у 2017 році. Наразі їй дозволи проживати у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , на період до завершення воєнного стану.

Представник позивача ОСОБА_2 , виступаючи з промовою, позов ОСОБА_1 підтримала та просила його задовольнити, в своїх поясненнях вона посилалась на обставини, викладені у позові.

Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечила та обґрунтувала свою позицію наступним. Навесні 2018 року ОСОБА_5 , яка була на той час власником спірного житлового будинку, мала намір виселити ОСОБА_1 до іншого житлового будинку в с. Манченки Харківського району, яким володіла позивач. Але позивач продала цей будинок. Після смерті ОСОБА_5 вона, ОСОБА_3 , набула право власності на спірний житловий будинок і не давала своєї згоди на проживання ОСОБА_1 в цьому будинку, так як вони не являються членами однієї сім`ї і не мають взаємних прав і обов`язків. В квітні 2019 року між нею і позивачем ОСОБА_1 виник конфлікт, бо вона вимагала звільнити кімнату, в якій на той час проживала ОСОБА_1 , щоб у неї міг переїхати її син ОСОБА_7 . Врешті ОСОБА_1 перенесла свої речі з великої кімнати до меншої за площею кімнати. Але жити в меншій кімнаті ОСОБА_1 не стала і в квітні 2019 року виїхала з будинку самостійно. Ще раніше, навесні 2018 року, ОСОБА_1 разом зі своїм сином вивезли з будинку холодильник, пральну машину, морозилку і посуд. До грудня 2022 року ОСОБА_1 вільно приходила до житлового будинку і лише на 5-10 хвилин. Потім ОСОБА_1 прийшла до будинку в квітні 2023 року і заявила, що має право проживати в ньому і навіть намагалася зняти настінну шафу у ванній кімнаті, заявляючи, що вона належить їй. Вона, ОСОБА_3 , попросила свого сина, аби той вигнав ОСОБА_1 з будинку і більше не впускав її. Також вона, ОСОБА_3 , виявила, що на лічильну води, який встановлений в будинку, зірвана захисна пломба. Вона припустила, що це зробила ОСОБА_1 , коли взимку приходила до будинку, тому й звернулася до виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області і зняла ОСОБА_3 з зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник відповідача ОСОБА_4 , виступаючи з промовою, підтримав висловлені відповідачем ОСОБА_3 заперечення та наголосив на існуючих між сторонами тривалих неприязних відносин, і що вони не являються членами однієї сім`ї. Представник ОСОБА_4 також просив врахувати те, що у житловому будинку відсутні речі ОСОБА_1 , та що на її проживання в будинку власник ОСОБА_3 дозволу не давала.

В судовому засіданні, вислухавши промови учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали справи і подані сторонами докази, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 згідно із відміткою в її національному паспорті громадянина України НОМЕР_1 зареєстрована та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з травня 1977 року.

До 10 жовтня 2018 року житловий будинок за вказаною адресою належав на праві власності ОСОБА_5 , яка є матір`ю позивача ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 , виданим Люботинським міським бюро ЗАГС 04 жовтня 1955 року, та свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_3 , виданим Люботинською міською радою депутатів трудящих 21 серпня 1976 року, в якому вказано про зміну позивачем дошлюбного прізвища « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 ».

Між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 , яка є відповідачем в даній справі, 10 жовтня 2018 року був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Омельницькою Н.В. 10 жовтня 2018 року за реєстр. № 755. За цим договором ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_3 житловий будинок загальною площею 79,50 кв.м, в тому числі житловою площею 49,00 кв.м., з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яким вона володіла на підставі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданих Другою Харківського району державною нотаріальною конторою 03 червня 1988 року за реєстр. №№ 1162 та 1164 відповідно.

Право власності відповідача ОСОБА_3 на спірний житловий будинок також підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 334643924 від 05 червня 2023 року.

Позивач ОСОБА_1 вселилася у спірний житловий будинок як член сім`ї власника ОСОБА_5 . Перехід права власності на спірне житлове приміщення не вплинуло на право позивача ОСОБА_1 користуватися нерухомим майном, яке новий власник ОСОБА_3 у встановленому законом порядку до теперішнього часу не оспорила. Відповідачем також не надано докази того, що ОСОБА_1 самоправно вселилася до житлового будинку після 10 жовтня 2018 року, коли право власності на житловий будинок перейшло від ОСОБА_5 до ОСОБА_3 .

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 334643758 від 05 червня 2023 року у позивача ОСОБА_1 у власності немає іншого житлового будинку чи квартири, в яких вона могла би проживати.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням..

Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Правова позиція Європейського суду з прав людини на підставі статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України», рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії», заява N 33202/96, рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 у справі «Прокопович проти Росії»).

В свою чергу, стаття 47 Конституції України також проголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

В частині 4 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Так Верховний Суд, вирішуючи спори про примусове виселення колишніх членів сім`ї, приходить до висновків, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін (постанови Великої Палати ВС від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 та від 04 липня 2018 року у справі 353/1096/16-ц, постанова ВС від 09 жовтня 2019 року у справі № 615/1636/17).

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності відповідача та захистом права позивача як колишнього члена її сім`ї на користування будинком.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

Ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

У позовній заяві позивач ОСОБА_1 вказала, що її донька ОСОБА_3 після ІНФОРМАЦІЯ_1 , коли померла попередній власник житлового будинку ОСОБА_5 , усіляко намагалася вигнати її з будинку, провокуючи скандали з нею, і в решті позбавила її права на проживання в будинку.

Відповідач ОСОБА_3 , заперечуючи проти позову, наголошувала на існуванні неприязного ставлення до неї з боку позивача і що позивач ОСОБА_1 самостійно і з власної волі виїхала з будинку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зверталась 23 квітня 2019 року до Люботинського ВП Харківського ВП ГУНП в Харківській області із заявою про вчинення ОСОБА_3 по відношенню до неї кримінального правопорушення. В заяві ОСОБА_1 вказувала, що після смерті її матері її донька ОСОБА_3 вчиняє відносно неї систематичні дії з метою вигнати її з будинку. Це проявляється у постійних скандалах, які супроводжуються нецензурною лайкою і завдання ударів, викиданням речей з її кімнати. Через таку поведінку доньки вона постійно перебуває у стані стресу і нервового напруження, що призводить до погіршення стану здоров`я, так як вона є людиною похилого віку і побоюється залишитися без житла. Дії своєї доньки заявник ОСОБА_1 у поданій заяві кваліфікує за ст. 126-1 КК України.

Люботинським ВП Харківського ВП ГУНП в Харківській області 14 травня 2019 року було зареєстроване кримінальне провадження № 0000376 за попередньою правовою кваліфікацією за ст. 126-1 КК України «Домашнє насильство», що підтверджується витягом з ЄРДР від 19 травня 2019 року. У витязі вказано, що до органу досудового розслідування надійшла ухвала Люботинського міського суду Харківської області від 11 травня 2019 року про зобов`язання внести до ЄРДР відомості щодо спричинення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень її донькою ОСОБА_3 .

Крім того, ОСОБА_1 19 квітня 2023 року звернулась до Відділення поліції № 2 Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області із заявою, в якій просила прийняти заходи реагування до її доньки ОСОБА_3 , яка 19 квітня 2023 року приблизно о 12-00 год. вигнала її з будинку за адресою: АДРЕСА_1 , і не дозволяє там проживати. Вказане звернення було зареєстроване в органі Національної поліції 19 квітня 2023 року за № 1955.

В подальшому відповідач ОСОБА_3 ініціювала зняття 11 травня 2023 року ОСОБА_1 з зареєстрованого місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади № 2023/004239872 від 06 червня 2023 року та листом виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області від 16 червня 2023 року, вих. № 03-36/1758.

Прагнучи зберегти своє право на проживання у спірному житловому будинку, ОСОБА_1 в листопаді 2018 року зверталась до Люботинського міського суду Харківської області із позовом з вимогою до відповідача ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання № 755 від 10 жовтня 2018 року, укладеного між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 . З тексту рішення Люботинського міського суду Харківської області, ухваленого 19 грудня 2022 року в справі № 630/991/18, вбачається, що в поданих суду процесуальних заявах по суті справи під час розгляду вказаного позову по суті ОСОБА_1 вказувала, що ОСОБА_3 незаконно заволоділа житловим будинком з метою позбавити її права користування цим будинком.

Та обставина, що неприязне ставлення до позивача ОСОБА_1 з боку матері ОСОБА_5 і доньки ОСОБА_3 виникло ще у 2018 році, підтверджується певною мірою відеозаписами, наданими відповідачем і дослідженими в судовому засідання.

За ініціативою відповідача в судовому засіданні були допитані в якості свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 .

Так свідок ОСОБА_10 пояснив, що знайомий з ОСОБА_3 з 2019 року і відтоді іноді приїжджав до неї в будинок для надання допомоги по господарству. В розмовах з ОСОБА_3 він дізнався, що у неї виникають конфлікти з матір`ю. Також свідок пояснив, що з дозволу ОСОБА_3 проживає в її будинку постійно з серпня 2022 року, в будинку було кілька вільних кімнат, але він користується тією ізольованою кімнатою, яку обрала для нього ОСОБА_3 . Кожного дня о 6-00 год. ранку він уходить з дому і їде на роботу в м. Харків, а повертається приблизно о 19-00 год. За час проживання в будинку він жодного разу не бачив ОСОБА_1 в приміщенні житлового будинку, і в його присутності ніяких конфліктів не було.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що позивач ОСОБА_1 є його рідною бабусею, а відповідач ОСОБА_3 є його рідною матір`ю. Свідок підтвердив, що неприязні відносити між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 виникли ще у 2018 році, коли ще була жива бабуся ОСОБА_5 . У останньої також виникали конфлікти з ОСОБА_1 через те, що бабуся просила ОСОБА_1 звільнити кімнату, в якій вона проживала і яка була більшою за площею, і віддати її правнуку, а самій переїхати до меншої кімнати. Напевно через це йому, ОСОБА_11 , і його матері ОСОБА_3 довелось взяти на себе обов`язки по догляду за ОСОБА_5 . Після смерті ОСОБА_5 його мати ОСОБА_3 також просила ОСОБА_1 звільнити займану кімнату і перейти жити в іншу, меншу за площею кімнату. Врешті ОСОБА_1 поступово перенесла власні речі до меншої кімнати, але фактично не стала в ній проживати. В квітні 2019 року з будинку син ОСОБА_1 вивозив побутову техніку і речі і з ним також виїхала з будинку і ОСОБА_1 . Але з яких причин вона виїхала з будинку, йому, ОСОБА_11 , не відомо. Відтоді ОСОБА_1 іноді приходила до будинку, але не надовго, у доступі до помешкання їй ніхто не перешкоджав, і вона поступово вивезла свої речі пральну машину, мікрохвильову піч, холодильник, морозильну камеру. Свідок ОСОБА_11 також повідомив, що в грудні 2022 року до житлового будинку, де в той час вдома був лише він, приходила ОСОБА_1 і між ними відбулась розмова стосовно його матері. Розмова завершилась тим, що він висказав ОСОБА_1 все, що про неї думає. Після цієї розмови ОСОБА_1 прийшла до будинку лише 19 квітня 2023 року. Він почув і побачив, що ОСОБА_1 пройшла до кімнати, до якої вона переносила свої речі на вимогу матері, а потім пройшла до ванної кімнати. Почувши гуркіт у ванній кімнаті, мати попросила його піти і подивитися, що там відбувається. Він, ОСОБА_11 , зайшов до ванної кімнати і побачив, що ОСОБА_1 намагається зняти настінну шафу, заявляючи, що ця шафа була придбана нею і належить їй. Він одразу висловив ОСОБА_1 вимогу піти з будинку і не повертатися.

Відповідаючи на запитання, свідок ОСОБА_11 також підтвердив, що у 2022 році у будинку оселився ОСОБА_10 , якому була надана для проживання кімната, яку раніше віддавали ОСОБА_1 . У них в будинку загалом чотири кімнати, у великій за площею кімнати, де за життя ОСОБА_5 проживала ОСОБА_1 зараз проживає він. У цій кімнаті після того як, її звільнила ОСОБА_1 , залишились меблі і два дивани. Він, ОСОБА_11 , використовує в якості ліжка той диван, на якому раніше спала ОСОБА_1 .

Велика Палата Верховного Суду у справі № 916/3027/21, постанова від 21 червня 2023 року, підкреслила, що принцип змагальності передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.

Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності втрачає сенс.

Оцінюючи показання свідків в сукупності з іншими дослідженими доказами, суд робить висновок, що позивач ОСОБА_1 набула право на проживання в житловому будинку як член сім`ї попереднього власника і мала тривалий зв`язок із житловим будинком, який був для неї постійним місцем проживання, і який вона вважала належним їй у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, і що через тривале неприязне ставлення до неї з боку відповідача ОСОБА_3 і звуження її житлових прав позивач ОСОБА_1 вимушена була виїхати з житлового будинку.

Доводи відповідача ОСОБА_3 про неможливість проживання позивача ОСОБА_1 в житловому будинку через те, що вона не являється членом сім`ї власника, суд відхиляє з тих підстав, що у спірному житловому будинку наразі проживає свідок ОСОБА_10 , який є сторонньою особою для відповідача, що вказує на відсутність у відповідача перешкод у володінні і користуванні житловим будинком, та що в будинку є вільне житлове приміщення, яке може бути використано для забезпечення проживання позивача ОСОБА_1 в спірному будинку.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 безпідставно позбавила позивача ОСОБА_1 права проживання у житловому приміщенні та перешкоджає їй у доступі до житлового будинку для проживання, суд задовольняє позов в повному обсязі та вселяє позивача у житловий будинок АДРЕСА_1 . Передбачаючи в майбутньому можливі дії з боку відповідача по відношенню до позивача, суд також вважає за необхідне зобов`язати відповідача не чинити перешкод позивачу у користуванні житловий будинком.

Одночасно з задоволенням позову, суд стягує з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору, які понесені нею особисто.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 405 ЦК України, ст.ст. 9, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 3, 21 СК України, ст.ст. 10-13, 81-83, 141, 263, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом вселення ОСОБА_1 в житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні житловий будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в сумі 1073,60 грн.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі проголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний № НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний № НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя О. О. Малихін

Повне рішення складено

17 липня 2023 року.