Провадження № 2-в/201/14/2023
УХВАЛА

25 квітня 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Галко С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засідання у залі суду в м. Дніпрі матеріали цивільної справи про відновлення втраченого провадження Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області по цивільній справі № 263/18104/18 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи: Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ України, про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

29 березня 25023 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшли матеріали апеляційного провадження № 263/18104/18 та ухвала Дніпровського апеляційного суду від 21 березня 2023 року для вирішення питання про відновлення втраченого провадження Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області по цивільній справі № 263/18104/18 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи: Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ України, про відшкодування моральної шкоди.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 березня 2023 року визначено головуючого суддю Демидову С.О..

Ухвалою суду від 31 березня 2023 року провадження у вказаній справі відкрито, постановлено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Запропоновано учасникам судового процесу подати усі наявні у них документи і матеріали що стосуються втраченого судового провадження.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Представник Міністерства оборони України не заперечувала проти відновлення втраченого судового провадження про що 25 квітня 2023 року на електрону пошту суду надала заяву.

На підставі положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 488 ЦПК України відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням судового рішення або в якій провадження закрите, проводиться в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно зі ст. 490 ЦПК України заява про відновлення втраченого судового провадження подається до суду, який ухвалив рішення по суті справи або постановив ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Розпорядженням Голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» територіальна підсудність судових справ Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області визначена за Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська.

Зважаючи на вказаний припис, дана справа підсудна Жовтневому районному суду м. Дніпропетровська.

Статтею 489 ЦПК України передбачено, що втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою учасника справи або за ініціативою суду.

Згідно частини першої ст. 493 ЦПК України, при розгляді справи суд бере до уваги:

1) частину справи, яка збереглася (окремі томи, жетони, матеріали з архіву суду тощо);

2) документи, надіслані (видані) судом учасникам судового процесу та іншим особам до втрати справи, копії таких документів;

3) матеріали виконавчого провадження, якщо воно здійснювалося за результатами розгляду справи;

4) будь-які інші документи і матеріали, подані учасниками судового процесу, за умови, що такі документи і матеріали є достатніми для відновлення справи;

5) відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень;

6) дані, що містяться в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі;

7) будь-які інші відомості, документи тощо, отримані у законний спосіб з інших офіційних джерел.

Відповідно до частини першої ст. 494 ЦПК України, на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого судового провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити.

Відповідно до ч.2 ст.494 ЦПК України в ухвалі суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих суду і досліджених у судовому засіданні, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувались судом і які процесуальні дії вчинялись з втраченого провадження.

Відповідно до положень ч.ч. 1-2ст.3 Закону України від 22 грудня 2005 року №3262-IV«Про доступ досудових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень - автоматизованої системи збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Процедуру формування та ведення Єдиного державного реєстру судових рішень визначає «Порядок ведення Єдиного державного реєстру судових рішень», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 травня 2006року №740 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2009 року № 1007).

Згідно з абз. 4 п.3 цього Порядку, електронна копія судового рішення - складений в суді у вигляді електронних даних ідентичний судовому рішенню за документарною інформацією та реквізитами електронний документ, засвідчений електронним цифровим підписом особи, що підписала зазначене рішення, який може бути перетворений електронними засобами у візуальну форму.

У Єдиному державному реєстрі судових рішень наявне рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 15 жовтня 2019 року по справі № 263/18104/18.

Перевіркою даних АСДС встановлено що15 жовтня 2019 року у справі № 263/18104/18 винесено заочне рішення. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 28 серпня 2020 року у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення відмовлено. Будь-які матеріали судової справи, як і сама судова справа, від Жовтневого районного суду м. Маріуполя після розгляду не були передані Жовтневому районному суду м. Дніпропетровська.

17 квітня 2023 року представником третьої особи Служба безпеки України Зубар М.В. надано документи які стосуються втраченого судового провадження, а саме: витяг СБУ, відповідь на відзив від 07 квітня 2019 року, позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 разом з додатками до неї, пояснення на позовну заяву третьої особи СБУ надані Жовтневому районному суду м. Маріуполя Донецької області, пояснення третьої особи СБУ надані Донецькому апеляційному суду від 19 листопада 2020 року, ухвала Жовтневого районного суду м. Маріуполь Донецької області в справі № 263/18104/18 від 15 січня 2019 року про відкриття провадження у справі, ухвала Донецького апеляційного суду у справі № 263/18104/18 від 29 жовтня 2020 року про відкриття апеляційного провадження.

25 квітня 2023 року представником відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України надано суду документи які стосуються втраченого судового провадження, а саме: положення про сектор судової роботи у Донецькій області затвердженого 18 жовтня 2022 року, виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, апеляційна скарга від 17 вересня 2020 року Кабінету Міністрів України, відзив на апеляційну скаргу позивачів.

Відповідно до ч.1 ст. 494 ЦПК України, на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого судового провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити.

З огляду на викладене, беручи до уваги, що відновлення втраченого провадження необхідно для розгляду апеляційної скарги, суд вважає можливим відновити втрачене судове провадження в частині судового рішення першої інстанції та матеріалів наданих представником відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України та представником третьої особи Служба безпеки України.

Керуючись ст. ст. 491-494 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відновити втрачене судове провадження у цивільній справі № 263/18104/18 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи: Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ України, про відшкодування моральної шкоди

В частині повного тексту рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 15 жовтня 2019 року по справі № 263/18104/18.

№2/263/880/2019

№263/18104/18

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2019 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Ковтуненка В.О.,

при секретарі Іващенко Н.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, треті особи: Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ України,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду в своїх інтересах, із позовною заявою про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що з 22 травня 1973 року ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 від шлюбу народився син ОСОБА_2 . З 1988 року подружжю на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 . В цьому будинку їхня родина проживала та вела спільне господарство. З кінця 1990-х років, після виходу ОСОБА_4 на пенсію, їх родина почала активно займатися фермерським господарством. Вони власними силами обробляли 2га землі, мали у власності 2 трактори, сіялки, культиватор та інший сільськогосподарський інвентар. Утримували домашню худобу. У 2014 році на території Донецької та Луганської областей згідно з Указом в.о. Президента України ОСОБА_5 від 14 квітня 2014 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» була розпочата антитерористична операція. Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 2 грудня 2015 р. № 1275-р, село Широкине увійшло до переліку населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція. Не зважаючи на це, органи державної влади України жодного разу не запропонували ним евакуацію за рахунок держави або принаймні якусь допомогу в евакуації. 08 лютого 2015 р. ОСОБА_6 власним транспортом відвіз ОСОБА_1 до м. Маріуполя, а сам того ж дня повернувся до села наглядати за майном та худобою. В той день та напередодні в селі та поблизу нього не було збройних сутичок. В цей же день він телефонував та розповідав, що село зайняли військові. Виїзд з села було закрито. 09 лютого 2015 р. відбулася ще одна телефонна розмова. Через обстріли в селі вже не було світла. Тому ми домовилися про те, що він буде телефонувати нам за можливості аби не розрядився акумулятор телефону. Після того, як відкриють виїзд з села, він мав одразу приїхати до нас в Маріуполь. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 загинув. Вони дізналися про це на наступний день від сторонніх людей. Причиною смерті стало гостре малокрів`я та наскрізне вогнепальне кульове поранення живота з пошкодженням внутрішніх органів. Причина смерті підтверджується довідкою про причини смерті від 18.02.2015 р. та лікарським свідоцтвом про смерть. 04 травня 2017 р. уповноваженими службовими особами слідчого відділу Кальміуського відділення поліції Центрального відділу поліції відомості про вчинене кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000867 з правовою кваліфікацією за ч.3 ст. 258 КК України (терористичний акт, що призвів до загибелі людини). Станом на сьогодні особи, що вчинили цей терористичний акт, слідчими не встановлені. Формально розслідування триває. Але за весь час розслідування не проводилося жодних слідчих розшукових дій, спрямованих на встановлення обставин вчинення терористичного акту. Тому вважають, що держава належним чином не виконала свого позитивного процесуального обов`язку з проведення ефективного офіційного розслідування обставин смерті нашого чоловіка та батька. З урахуванням наведеного просять відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду, внаслідок загибелі чоловіка та батька, в розмірі 500000 гривень шляхом стягнення з Державної казначейської служби України, на кожного.

Позивачі надали суду письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити.

Представник відповідача Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України Тичинін Я.Д. надав суду відзив, в якому просять у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Представник Державної казначейської служби у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Треті особи Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство закордонних справ України у судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Третя особа Міністерство внутрішніх справ України надали суду пояснення, в яких просять у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити.

Дослідивши надані суду докази, суд дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уклали шлюб 22 травня 1973 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданого повторно 25 лютого 2015 року, актовий запис №23 зареєстрований Виконавчим комітетом Карпилівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області від 22 травня 1973 року.

ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_2 виданого 24 грудня 1982 року, актовий запис №1982 складений Відділом ЗАГС Жовтневого райвиконкому міста Жданова. Батьками вказані: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Згідно із довідкою та лікарським свідоцтвом про смерть №646, виданого 18 лютого 2015 року Донецьким бюро судово-медичної експертизи, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у селі Широкине Новоазовського району Донецької області Україна (загинув у зоні АТО), причина смерті: гостре малокрів`я та наскрізне вогнепальне кульове поранення живота з пошкодженням внутрішніх органів.

За фактом смерті ОСОБА_3 04 травня 2017 року органом досудового розслідування - Кальміуським ВП Маріупольського ВП Головного управління Національної поліції в Донецькій області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №0000867 та розпочато розслідування за ч.3 ст.258 КК України: 04.05.2017 року до чергової частини Кальміуського ВП Центрального ВП надійшла заява від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , мешкає: АДРЕСА_2 про те, що 15.02.2015 року приблизно о 10 годині 00 хвилин в ході бойових дій на території с. Широкине Новоазовського району Донецької обалсті на відстані 2-3м від воріт свого будинку АДРЕСА_1 був виявлений її чоловік ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без ознаків життя з вогнепальним пораненням в живіт.

Відповідно до листа слідчого СВ Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області від 02.03.2016 року, до їх відділку 02.03.2016 року надійшла заява ОСОБА_1 про пошкодження нерухомого майна у селі Широкине Волноваського району Донецької області. Вказана заява зареєстрована в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вч инені кримінальні правопорушення за №1243 та прийнято рішення про приєднання її до матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000908 від 08 липня 2015 року за ч.2 ст.194 КК України.

Згідно договору купівлі-продажу від 20 лютого 1988 року посвідченого секретарем виконкому Широкинського сільської Ради народних депутатів, власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 . Вказаний договір посвідчений у Бюро технічної інвентаризації за №470 від 16.10.1991 року.

Згідно із актом дослідження пошкодженого (зруйнованого) об`єкту від 28 червня 2015 року, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться гараж із майстернею, рік побудови 1994 р, загальна площа 31,68кв.м., загальна площа пошкоджень складає 70%, сума нанесеного збитку складає приблизно 85000 гривень, що еквівалентно 5700 доларів США.

Згідно із актом дослідження пошкодженого (зруйнованого) об`єкту від 28 червня 2015 року, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться житловий будинок із сараєм, рік побудови 1939 та 1992 р., загальна площа 123,2кв.м., загальна площа пошкоджень складає 80%, сума нанесеного збитку складає приблизно 375000 гривень, що еквівалентно 25000 доларів США.

Частина перша ст. 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14 квітня 2014 року уведено в дію рішення РНБО України «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.

Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р с. Широкине Донецької області, відноситься до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом» антитерористична операція являє собою комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.

Тероризм це суспільно небезпечна діяльність, яка полягає у свідомому, цілеспрямованому застосуванні насильства шляхом захоплення заручників, підпалів, убивств, тортур, залякування населення та органів влади або вчинення інших посягань на життя чи здоров`я ні в чому не винних людей або погрози вчинення злочинних дій з метою досягнення злочинних цілей.

Відповідно до ст.3 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом» боротьба з тероризмом ґрунтується на принципах, зокрема: законності та неухильного додержання прав і свобод людини і громадянина; пріоритетності захисту життя і прав осіб, які наражаються на небезпеку внаслідок терористичної діяльності.

Згідно ст.4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції.

Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами.

Суб`єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України.

Відповідно до ч.2 ст.48 ЦПК України Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Проте держава є особливим суб`єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо.

Держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник, тобто свою цивільну процесуальну правосуб`єктність держава реалізує через відповідні органи державної влади за допомогою особливого інституту процесуального представництва держави (ч.4 ст.58 ЦПК України).

Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов`язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов`язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов`язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб`єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов`язки, що закріплюються у відповідних нормативно - правових документах.

Відповідно до ст.1 Закону України від 27.02.2014 року №794-VII «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Згідно ст.4 Закону України від 20.03.2003 року №638-IV «Про боротьбу з тероризмом» саме Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами.

Решта суб`єктів боротьби з тероризмом, які зазначені в ст.4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», зокрема і Служба безпеки України, є лише суб`єктами, які безпосередньо у межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом.

Враховуючи наведені повноваження Кабінету Міністрів України в системі суб`єктів боротьби з тероризмом (організація боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами), відповідач (держава Україна) діє саме через Кабінет Міністрів України.

Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України. Саме така правова позиція викладена в п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», що роз`яснює подібні за змістом відносини.

Відповідно до Кодексу цивільного захисту України цивільний захист - це функція держави (саме вона і є відповідачем по справі), спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період (стаття 4).

Згідно пункту 24 ст. 2 Кодексу надзвичайна ситуація - це обстановка на окремій території чи суб`єкті господарювання на ній або водному об`єкті, яка характеризується порушенням нормальних умов життєдіяльності населення, спричинена катастрофою, аварією, пожежею, стихійним лихом, епідемією, епізоотією, епіфітотією, застосуванням засобів ураження або іншою небезпечною подією, що призвела (може призвести) до виникнення загрози життю або здоров`ю населення, великої кількості загиблих і постраждалих, завдання значних матеріальних збитків, а також до неможливості проживання населення на такій території чи об`єкті, провадження на ній господарської діяльності.

До надзвичайних ситуацій залежно від характеру походження подій, що можуть зумовити виникнення надзвичайних ситуацій на території України, належать, зокрема, соціальні та воєнні (пункт 4 ст. 5 Кодексу).

Відповідно до ст.6 Кодексу цивільний захист забезпечується з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про основи національної безпеки України», суб`єктами, уповноваженими захищати населення, території, навколишнє природне середовище і майно, згідно з вимогами цього Кодексу - у мирний час, а також в особливий період - у межах реалізації заходів держави щодо оборони України.

Одним з таких суб`єктів забезпечення цивільного захисту є центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, який відповідно до частини 2 ст.17 Кодексу цивільного захисту, зокрема, забезпечує виконання заходів з мінімізації та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, пов`язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності під час проведення антитерористичних операцій (п.24).

Саме такі функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, як суб`єкта, який безпосередньо здійснює боротьбу з тероризмом, визначені і в частині 4 ст.5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Тобто, Кодексом цивільного захисту України також регулюються правовідносини щодо боротьби з тероризмом, але спеціальним щодо цих правовідносин є Закон України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом».

Відповідно до ст.19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

За таких обставин, суд погоджується із позицією позивачів, що обов`язок відшкодувати шкоду покладається на державу не залежно від її вини.

Також, суд враховує рішення від 08 січня 2004 року у справі Айдер та інші проти Туреччини (Ayder and Others v.Turkey) Європейського суду з прав людини де суд вказав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику (social risk). Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав вій дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність. (п.70). При цьому, на думку Європейського суду , відсутність об`єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди є самостійною підставою відповідальності держави за дії своїх органів та їх посадових осіб.

Суд погоджується із позицією позивачів, що правова позиція Європейського суду з прав людини ґрунтується на ствердженні про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського миру і порядку, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. При цьому причиною настання шкоди можуть бути будь-які обставини.

Таким чином, для виникнення обов`язку держави з відшкодування шкоди не має значення, виходила насильницька дія від посадови осіб держави, або від невстановлених осіб.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частин 2-4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках, встановлених законом.

В даному випадку - Законом України «Про боротьбу з тероризмом».

Окрім того, відповідно до пункту 2 статті 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

На момент звернення до суду держава не прийняла відповідний закон, як це передбачено статтею 19 Закону України "Про боротьбу з тероризмом", на підставі якого виплачується компенсація за шкоду, завдану здоров`ю осіб, а також компенсація моральної шкоди родичам загиблих від терористичних актів.

Суд вважає, що відсутність відповідного закону не може бути перешкодою у захисті прав позивачів.

Відповідно до ч.9 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Відповідно до п.6 ч.1 ст.21 Кодексу цивільного захисту України, громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров`ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків.

Крім того, відповідно до ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч.1 ст.1 зазначеного Закону, практика Суду - практика Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Тобто мова йдеться не тільки про практику Суду проти України, але й справи проти третіх країн-учасниць Конвенції.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно із ч.1 ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України"Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.2 Європейської Конвенції встановлює, що право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання.

За приписами ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Проаналізувавши викладене, суд вважає доводи позивачів щодо завданої моральної шкоди їм, порушення їх прав і їх теперішнього морального стану мотивованими та переконливими у розумінні ст. 23 ЦК України.

Суд бере до уваги те, що моральна шкода позивачів, полягає у вкрай тяжких і незворотних моральних стражданнях та хвилюваннях, спричинених загибелі чоловіка та батька.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності виваженості та справедливості.

Таким чином, враховуючи триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачів, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб захисту своїх порушених прав, шляхом стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми по 500000 гривень на користь кожного позивача, що відповідає розміру компенсації, який був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через смерть фізичної особи.

На підставі викладеного, враховуючи основоположні норми про права та свободи людини, зокрема невід`ємність права на життя, суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність позовних вимог та задовольняє їх у повному обсязі.

Суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачам право зворотної вимоги до винної особи в порядку передбаченому ст.1191 ЦК України.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 259, 258, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, треті особи: Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ України - задовольнити.

Відшкодувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ), за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду, внаслідок загибелі чоловіка - ОСОБА_3 , в розмірі 500000 (п`ятсот тисяч) гривень шляхом стягнення з Державної казначейської служби України.

Відшкодувати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (РНОКПП НОМЕР_4 ), за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду, внаслідок загибелі батька - ОСОБА_3 , в розмірі 500000 (п`ятсот тисяч) гривень шляхом стягнення з Державної казначейської служби України.

Рішення суду може бути переглянуто Жовтневим районним судом м. Маріуполя за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Позивач, який брав участь у справі, але не був присутнім у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, може подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.О. Ковтуненко

В частині поданих представником відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України документів:

положення про сектор судової роботи у Донецькій області затвердженого 18 жовтня 2022 року,

виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб,

апеляційна скарга від 17 вересня 2020 року Кабінету Міністрів України, відзив на апеляційну скаргу позивачів

В частині поданих представником третьої особи Служба безпеки України документів:

витяг СБУ,

відповідь на відзив від 07 квітня 2019 року,

позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 разом з додатками до неї,

пояснення на позовну заяву третьої особи СБУ надані Жовтневому районному суду м. Маріуполя Донецької області,

пояснення третьої особи СБУ надані Донецькому апеляційному суду від 19 листопада 2020 року,

ухвала Жовтневого районного суду м. Маріуполь Донецької області в справі № 263/18104/18 від 15 січня 2019 року про відкриття провадження у справі,

ухвала Донецького апеляційного суду у справі № 263/18104/18 від 29 жовтня 2020 року про відкриття апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до суду апеляційної інстанції. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлено 25 квітня 2023 року

Суддя С.О. Демидова