У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2023 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі головуючого судді Деметрадзе Т.Р., за участю секретаря судового засідання Філіп О.В., розглянувши у судовому засіданні в залі суду заяву адвоката Сочки Віталія Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовною заявою адвоката Сочки Віталія Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про переведення на прав та обов`язків покупця, визнання права власності, визнання недійсним договору дарування та витребування земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Сочка В.І., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про переведення на прав та обов`язків покупця, визнання права власності, визнання недійсним договору дарування та витребування земельної ділянки.

З метою забезпечення позову, представник позивача подав заяву про забезпечення позову. Заява про забезпечення позову мотивована тим, що 20.01.2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено Договір оренди земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Житко О.І. та зареєстрований у реєстрі за №100. Договір оренди укладений строком на 49 років та станом на момент подання позовної заяви до суду є діючим.

Вказує, що земельна ділянка площею 6.22 га сільськогосподарських угідь знаходиться на території Сюртівської сільської ради Ужгородського району.

Відповідно до договору оренди, вищевказана земельна ділянка належить Орендодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія І-ЗК № 030179, виданого Ужгородською райдержадміністрацією 19.11.2002 року на підставі розпорядження голови Ужгородської райдержадміністрації №277 від 08.08.2002 року і зареєстровано в Книзі записів Державних актів за № 897.

Зауважує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 (попередній орендодавець) за Договором оренди земельної ділянки від 20.01.2003 року, який посвідчений приватним нотаріусом Житко О.І. та зареєстрований у реєстрі за № 100. ОСОБА_2 (онук) у порядку спадкування за законом набув право власності на спірну земельну ділянку, розташовану на території Сюртівської сільської ради Ужгородського району для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а тому до нього, як до спадкоємця перейшли права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки, в тому числі й право на отримання орендної плати за користування землею.

Вказує, що 01.02.2023 року позивачем було виявлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно на вказану земельну ділянку зареєстровано право власності відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки серія та номер 2010, виданий 13.12.2022 року приватним нотаріусом Деяк К.К. Земельній ділянці присвоєний кадастровий номер :10:014:0040. Право власності зареєстровано за ОСОБА_3 .

Далі, 27.06.2023 року позивачем було виявлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно щодо цієї земельної ділянки укладено договір дарування земельної ділянки серія та номер 522, виданий 01.04.2023 року приватним нотаріусом Деяк К.К., право власності зареєстровано за ОСОБА_4 . Тобто Відповідачем-2 було відчужено земельну ділянку своєму батьку Відповідачу-3 шляхом укладення фіктивного договору дарування.

Одночасно, відповідно до Договору оренди земельної ділянки від 20.01.2003 року, Орендар (позивач) має переважне право на придбання орендованої земельної ділянки у власність.

За такого, на переконання заявника, ОСОБА_2 (орендодавець, Відповідач-1) продав вищезазначену земельну ділянку ОСОБА_3 (Відповідач-2) з порушенням переважного права позивача на її купівлю, то суб`єкт переважного права.

Після того як позивачем було виявлено, що земельна ділянка була продана з порушенням переважного права Орендаря, він зустрічався з Відповідачем-2 та повідомив, що має намір звернутися в суд з позовом про переведення на нього прав та обов`язків покупця земельної ділянки, проте Відповідач-2 жодним чином не прореагував на це і не погодився вирішити питання в позасудовому порядку. Після цього, Відповідач-2 уклав фіктивний договір дарування земельної ділянки з своїм батьком (Відповідач-3).

З огляду на зазначене, враховуючи таку попередню поведінку відповідачів, сторона позивача вважає, що існує ризик повторного відчуження майна уже Відповідачем-3, що в подальшому може призвести до невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

У зв`язку з наведеним, представник позивача просить суд заборонити ОСОБА_4 вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження, переоформлення та державну реєстрацію, зміну, об`єднання, поділ, виділ, зміну реєстраційних документів земельної ділянки з кадастровим номером :10:014:0040, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, територія Тийгласької сільської ради, за межами населеного пункту.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, сторони у судове засідання не викликалися, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Дослідивши подану заяву про забезпечення позову, суд вважає, що така підлягає до задоволення виходячи із наступного.

Відповідно роз`яснень Верховного суду України, викладених у п. 1 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22.12.2006, єдиною підставою для забезпечення позову є мотивована заява будь-кого з осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Виходячи з аналізу даної норми закону, під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити, і такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Згідно ч. 1 ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі.

У відповідності до ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно із роз`ясненнями, що містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам. Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення. Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

Відповідно до частин 5-7 статті 153 Цивільного процесуального кодексу України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково, про що постановити ухвалу, в якій зазначити вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішити питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідності вжиття відповідного заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтвердження доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Судом встановлено, що відносно земельної ділянки за кадастровим номером :10:014:0040, стосовно якої позивач уклав договір оренди, з початку 2023 року двічі укладались правочини, в результаті чого змінювались власники земельної ділянки.

Таким чином, з метою виключення потенційної можливості невиконання рішення суду за результатами судового розгляду справи, у контексті з положеннями ст. 2 ЦПК України, заяву про заборону відповідачу вчиняти певні дії щодо нерухомого майна, яке є предметом спору по даній справі, слід задоволити.

При цьому, суд зазначає, що вжиття заходів забезпечення позову за результатами розгляду зазначеного клопотання не є вирішенням спору по суті без фактичного його розгляду судом. Вжиття заходів забезпечення позову, у даному випадку, суд вважає вимушеним заходом, оскільки невжиття заходів забезпечення може утруднити виконання рішення суду через подальше відчуження майна, його поділу чи об`єднання, тощо.

Судом не встановлено підстав, визначених частиною третьою статті 154 ЦПК України для обов`язкового застосування зустрічного забезпечення позову.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.151-153,260 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву про забезпечення позову задоволити.

Заборонити ОСОБА_4 вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження, переоформлення та державну реєстрацію, зміну, об`єднання, поділ, виділ, зміну реєстраційних документів земельної ділянки з кадастровим номером :10:014:0040, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, територія Тийгласької сільської ради, за межами населеного пункту.

Позивач (стягувач): ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач 1 (боржник): ОСОБА_2 , рнокпп НОМЕР_2 ; місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач 2 (боржник): ОСОБА_3 , рнокпп НОМЕР_3 ; місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач 3 (боржник): ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Ухвалу для виконання надіслати до Ужгородського відділу державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та ОСОБА_4 .

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її підписання та підлягає негайному виконанню.

Ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Т.Р. Деметрадзе