Справа № 343/1258/22
Провадження № 22-ц/4808/1105/23
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Возняк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду від 02 травня 2023 року, ухвалене в складі судді Тураша В.А., у справі за позовом ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Орган опіки та піклування Долинської міської ради, до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення в будинок,

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернулася в суд із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 18.09.2010 року вона уклала шлюб із ОСОБА_3 , після чого 10.07.2012 року як член сім`ї була зареєстрована у будинку відповідача - батька чоловіка по АДРЕСА_1 . Головою даного домоволодіння є відповідач - ОСОБА_1 .

У шлюбі в позивача з ОСОБА_3 народилися троє дітей: ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які також зареєстровані у вказаному будинку.

Рішенням Долинського районного суду від 10.11.2021 року шлюб між позивачем та ОСОБА_3 розірвано, дітей залишено на проживання з матір`ю. З травня 2021 року ОСОБА_2 разом з дітьми тимчасово проживала у своєї матері в с. Гериня, однак мала намір повернутися в будинок відповідача. Проте останній неодноразово відмовлявся впустити їх у будинок, мотивуючи це тим, що після розірвання шлюбу позивач втратила право на це житло. В січні 2022 року у зв`язку з відмовою відповідача впустити її в будинок вона викликала працівників поліції, однак такі дії результату не дали.

В подальшому вона скерувала на адресу відповідача письмову вимогу про необхідність впустити її та дітей в будинок для проживання. Першого листа з вимогою від 11.02.2022 року ОСОБА_1 не отримав у поштовому відділенні, другу вимогу 12.04.2022 року він отримав 16.04.2022 року, проте відповіді не надав, що свідчить про його відмову в наданні дозволу на проживання в будинку як їй, так і її дітям.

Зазначає, що у неї та в її дітей немає іншого житла на праві власності чи на праві користування, а факт розірвання шлюбу з сином відповідача не позбавляє її та дітей права користування цим будинком. В судовому порядку такими, що втратили право на користування даним житлом, вони не визнавалися.

У зв`язку з наведеним просила зобов`язати відповідача ОСОБА_1 усунути перешкоди їй та її малолітнім дітям: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , та двійнятам: ОСОБА_7 і ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення її та її малолітніх дітей в даний будинок; стягнути з відповідача на її користь вартість судових витрат: сплаченого судового збору та послуг адвоката.

Заочним рішенням Долинського районного суду від 20.10.2022 року позов ОСОБА_2 було задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_2 та її неповнолітнім дітям: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 до вказаного будинковолодіння. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 992,40 гривень сплаченого судового збору згідно квитанції. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3000,00 гривень витрат за надання правової допомоги згідно з квитанції (а.с. 59-62).

Ухвалою Долинського районного суду від 07.03.2023 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення по справі №343/1258/22. Скасовано заочне рішення Долинського районного суду від 20 жовтня 2022 року по справі №343/1258/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення в будинок. Розгляд справи ухвалено здійснити за правилами загального позовного провадження (а.с. 106-107).

Рішенням Долинського районного суду від 02 травня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_2 та її неповнолітнім дітям: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 до вказаного будинковолодіння. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 992,40 гривень сплаченого судового збору та 5400,00 гривень витрат за надання правової допомоги згідно квитанцій.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного дослідження обставин справи.

Зазначає, що позивач разом з дітьми після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 добровільно виселилася з будинку по АДРЕСА_1 до своїх батьків в с. Гериня, де поживає по теперішній час, отже такі забезпечені житлом. При цьому ОСОБА_2 не проживає в цьому домі вже більше року, а тому її слід вважати такою, що втратила право на проживання в ньому.

ОСОБА_1 право власності на вказане будинковолодіння по АДРЕСА_1 набув 12.08.2022 року, тобто після реєстрації в ньому позивача та її дітей.

Жодних перешкод у проживанні позивача у спірному будинку за цей час він не чинив, остання сама не робила спроб в ньому проживати, з проханням про вселення до нього не зверталася; приходила лише в січні 2022 року вночі, однак тоді він її не впустив, бо вона була в стані алкогольного сп`яніння.

Вказує, що не проти проживання в його будинку онуків - дітей ОСОБА_2 , однак не погоджується на проживання її самої через неадекватну на його погляд поведінку.

Також зазначає, що на даний час в будинку по АДРЕСА_1 відсутні умови для проживання, так як будинок не опалюється.

Вважає, що суд з порушенням процесуальних норм розглянув справу за його відсутності, оскільки він по стану здоров`я подавав клопотання про відкладення розгляду справи та мав намір подати додаткові докази.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати.

Позивач ОСОБА_2 подала відзиви на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що вважає апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою. Вказує, що після розірвання шлюбу з сином відповідача на неї чинився моральний тиск, тому вона була змушена переїхати з дітьми до своїх батьків. Власного житла в неї немає, і вона має намір проживати в будинку відповідача. Зазначає, що двічі надсилала ОСОБА_1 листи з вимогою впустити її та дітей в цей будинок, однак він на такий не реагував. Вважає, що вона з дітьми на законних підставах були зареєстровані у спірному будинку, а тому мають право й надалі проживати в ньому; такими, що втратили право на проживання в ньому вони не визнавалися. Також поломка опалювального котла не є перешкодою для проживання в будинку, оскільки такий можливо відремонтувати. Посилання апелянта на те, що він не заперечує проти проживання в його будинку дітей вважає безпідставними, оскільки він не вчинив жодних дій на підтвердження такого; крім того діти в малолітньому віці не можуть проживати там без матері. Батько дітей з часу розірвання шлюбу з позивачем перебуває за кордоном і не має наміру повертатися в Україну. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явилися, повідомлялися про дату, час і місце розгляду справи належним чином.

На попереднє судове засідання від Служби у справах дітей Долинської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи в їх відсутності. Зазначили, що погоджуються з рішенням Долинського районного суду від 02 травня 2023 року.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги, апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 18.09.2010 року між позивачкою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (сином відповідача) було укладено шлюб.

У даному шлюбі у них народилося троє дітей: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 05.05.2015 - а.с. 5), та двійнята - ОСОБА_7 і ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 та НОМЕР_3 від 14.08.2020 - а.с. 6, 7).

З 10.07.2012 року ОСОБА_8 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Довідки №4045 про реєстрацію місця проживання, виданою Долинською міською радою 04.06.2021 року (а.с. 4).

Також за вказаною адресою зареєстровані діти позивачки: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що свідчить копія Витягу №5923 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданого Долинською міською радою 04.06.2021 року (а.с. 8).

Окрім позивачки та її дітей за цією адресою зареєстровані: ОСОБА_1 1958 р.н. - відповідач по справі, ОСОБА_9 1961 р.н. - дружина відповідача, ОСОБА_3 1983 р.н. - син відповідача, ОСОБА_10 1985 р.н. - син відповідача, ОСОБА_11 1987 р.н. - невістка, ОСОБА_12 2016 р.н. - внук.

Заочним рішенням Долинського районного суду від 10.11.2021 року шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_3 , зареєстрований 18 вересня 2010 року виконкомом Гошівської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області, актовий запис №7, розірвано. Малолітніх дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_6 залишено проживати з матір`ю ОСОБА_13 , прізвище позивачки якої після розірвання шлюбу змінено на дошлюбне - ОСОБА_14 (а.с. 9-10).

Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 307491742, від 16.08.2022 року право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 12.08.2022 року на підставі виписки з погосподарської книги, серія та номер 76, виданої 29.07.2022 року, зареєстровано за ОСОБА_1 (відповідачем по справі) (а.с. 102).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_2 зазначала, що відповідач ОСОБА_1 чинить їй та її малолітнім дітям перешкоди у користуванні вказаним житловим будинком, а саме: не впускає їх до будинку, в якому вони зареєстровані, і вони змушені тимчасово проживати у її батьків.

11.02.2022 року та 12.04.2022 року позивач зверталася до відповідача з письмовими вимогами впустити її з дітьми на проживання в даному будинку, про що надати відповідь протягом двох тижнів. Першу таку вимогу ним не отримано. Другу останній отримав 16.04.2022 року, про що свідчить відповідне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, однак ствердної відповіді не надав (а.с. 11-20).

Також позивач зверталася до міського голови Долинської міської ради щодо зобов`язання Служби у справах дітей Долинської міської ради здійснити перевірку та посприяти вселенню її та дітей на проживання у цей будинок (а.с. 53).

Згідно копії відповіді Долинської міської ради №К/454 від 22.09.2022 року Службою у справах дітей міської ради було проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , про що складено відповідний акт. Присутній при обстеженні ОСОБА_9 надано роз`яснення щодо норм законодавства, яке регулює право користування житловим приміщенням, зокрема у частині, що стосується дітей (а.с. 55).

Відповідно до копії Акту обстеження умов проживання, складеного представниками Служби у справах дітей Долинської міської ради 21.09.2022 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 1958 р.н. - голова домоволодіння, ОСОБА_9 1961 р.н. - дружина, ОСОБА_3 1983 р.н. - син, ОСОБА_10 1985 р.н. - син, ОСОБА_11 1987 р.н. - невістка, ОСОБА_13 1990 р.н. - невістка, ОСОБА_4 2015 р.н. - внучка, ОСОБА_4 2020 р.н. - внучка, ОСОБА_12 2016 р.н. - внук, ОСОБА_5 2020 р.н. - внук. На момент обстеження у будинку ніхто не проживає. Будинок не опалюється. Обстеження відбулося у присутності ОСОБА_9 , яка фактично проживає по АДРЕСА_2 . Санітарно-гігієнічні норми житлового приміщення задовільні. Будинок облаштований меблями, побутовою технікою (а.с. 47, 54).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_2 , набувши статусу члена сім`ї власника майна - будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 - відповідача по справі, після одруження з його сином ОСОБА_3 , у встановленому законом порядку вселилась та зареєструвалась у вказаному будинковолодінні та стала там проживати. Неповнолітні діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 після народження також були зареєстровані в цьому будинку та проживали в ньому. Отже в силу вимог ст. 156 ЖК України позивачка та її неповнолітні діти набули права користуватись жилим приміщенням нарівні з власником будинку. Припинення сімейних відносин із власником житла не позбавляє останню права на користування житловим приміщення, до якого вона вселилася як член сім`ї власника на законних підставах за його згодою. А відповідач, у свою чергу, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація позивачки і її дітей спричиняє перешкоди у користуванні належним йому житловим приміщенням. Натомість, встановлено те, що саме відповідач чинить перешкоди ОСОБА_2 та її неповнолітнім дітям у користуванні житлом. Питання судових витрат судом вирішено у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За приписами ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, а відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України і джерелом права, кожен має право на повагу, зокрема до свого житла. Органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до цієї Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до цієї Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Аналогічні положення закріплені й у ст. 150 ЖК України, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Приписами ч. 1 ст. 405 ЦК України врегульовано, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Такі ж положення закріплені й у ч. 1 ст. 156 ЖК України.

Правилом ч. 4 ст. 156 ЖК України констатовано, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно зі ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права й обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України).

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, установлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України).

У справі, що переглядається, встановлено, що позивач ОСОБА_2 та її діти вселилися у спірне домоволодіння зі згоди її чоловіка (сина відповідача) та його батька (відповідача по справі), тобто власника будинку, як члени сім`ї власника житлового будинку, а відтак набули права користування цим майном.

Статтею 405 ЦК України визначені права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом як окремий вид права користування чужим майном.

У цій статті зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла безумовно втрачає право на користування цим житлом лише в одному випадку - у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява №30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява №58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Утрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, пункт 50).

Утручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно зі законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява №39948/06, пункт 47).

Водночас утручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява №20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява №66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява №7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява №28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява №3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява №33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її позбавлення права на користування житлом було оцінене судом на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначала, що не втратила право користування спірним житлом як член сім`ї власника житла, з реєстрації місця проживання у цьому будинку не знята, продовжує вважати спірний будинок своїм житлом, на користування яким має право разом зі своїми малолітніми дітьми, іншого житла в них немає, однак відповідач чинить їм перешкоди у здійсненні цього права.

Суд, встановивши, що ОСОБА_2 проживає та зареєстрована у спірному будинку з 2012 року, а її малолітні діти - з часу свого народження за згодою власника, тобто тривалий час проживають в належному відповідачу будинку на законних підставах, іншого житла не мають (докази на підтвердження протилежного в матеріалах справи відсутні), а також оцінивши баланс інтересів сторін, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення в будинок.

Схожі висновки містяться і в постановах Верховного Суду від 11.01.2023 року у справі №537/2060/21 (провадження №61-7952св22), від 09 листопада 2022 року у справі №279/3215/20 (провадження №61-5515св22) та інших.

Що стосується доводів апелянта про те, що жодних перешкод у проживанні позивача у спірному будинку він не чинив, остання сама не робила спроб в ньому проживати, з проханням про вселення до нього не зверталася, то такі спростовуються направленими позивачем вимогами до відповідача 11.02.2022 року та 12.04.2022 року з проханням впустити її з дітьми на проживання в даному будинку, на які ствердної відповіді він не надав (а.с. 11-20), а також її зверненнями до міського голови Долинської міської ради щодо зобов`язання Служби у справах дітей Долинської міської ради здійснити перевірку та посприяти вселенню її та дітей на проживання у спірний будинок (а.с. 53), актом останньої про обстеження будинку та проведення роз`яснення дружині відповідача щодо норм законодавства про користування житловим приміщенням, зокрема у частині, що стосується дітей (а.с. 55).

Також ОСОБА_1 в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі не заперечував, що позивач приходила до будинку в січні 2022 року, однак він її не впустив.

Крім того, в апеляційній скарзі він зазначив, що категорично проти проживання в його будинку колишньої невістки (позивача по справі), не заперечив тривалий конфлікт між сторонами з даного приводу та виклик правоохоронних органів, що безумовно свідчить про наявність таких перешкод.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі №761/5115/17 зазначено, що одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна.

Посилання апелянта на те, що позивач разом з дітьми після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 добровільно виселилася з будинку по АДРЕСА_1 до своїх батьків в с. Гериня, де поживає по теперішній час, отже такі забезпечені житлом; при цьому ОСОБА_2 не проживає в цьому домі вже більше року, а тому її слід вважати такою, що втратила право на проживання в ньому, суд не бере до уваги, оскільки такі не свідчать про розірвання зв`язків позивача зі спірним будинком, небажання проживати в ньому чи забезпечення іншим житлом, а є вимушеними заходами на час чинення перешкод проживанню в ньому. Крім того, вимоги про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, не є предметом даного спору, як і відсутні докази про визнання позивача такою.

Щодо тверджень апелянта про те, що суд з порушенням норм процесуального права розглянув справу за наявності його клопотання про відкладення розгляду 02.05.2023 року у зв`язку з хворобою, то, як вбачається з матеріалів справи, таке не було підкріплене належними доказами і подане та зареєстроване судом об 11 год. 35 хв. (а.с. 135), тоді як судове засідання було призначене на 11 год. 00 хв., розпочалося об 11 год. 02 хв. і завершилося в 11 год. 34 хв. (а.с. 129-130).

Таким чином, враховуючи викладене та встановлені судом обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, а фактично зводяться до незгоди з таким рішенням.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Долинського районного суду від 02 травня 2023 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Долинського районного суду від 02 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 21 вересня 2023 року.