КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/102/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9835/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні)апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Коренюк А.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа - лейтенант поліції другого батальйону другої роти Управління патрульної поліції в місті Києві Шевцов Андрій Андрійович, про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У січні 2023 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив про відшкодування моральної шкоди шляхом стягнення з Держави Україна за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції у розмірі 82 338 грн. 00 коп. (а.с. 1-7).

На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що 01 липня 2020 року лейтенантом поліції другого батальйону другої роти Управління патрульної поліції в м. Києві Шевцовим А.А. було винесено постанову серії ЕАМ № 2764240 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП України шляхом накладенням адміністративного стягнення у розмірі 425 грн. Проте, рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21 квітня 2021 року по справі № 753/4102/21 було скасовано постанову серії ЕАМ № 2764240 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення від 01 липня 2020 року винесену лейтенантом поліції другого батальйону другої роти Управління патрульної поліції в місті Києві Шевцовим А.А. про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 122 КУпАП у виді штрафу у розмірі 425 грн. та закрито провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 122 КУпАП. Крім того, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року по справі № 753/4102/21 рішення Дарницького районного суду від 21 квітня 2021 року залишено без змін.

Позивач вказував, що неправомірні дії лейтенанта поліції другого батальйону другої роти Управління патрульної поліції в м. Києві Шевцова А.А. завдали йому моральної шкоди, яка полягли у тому, що така посадова особа намагалась безпідставно притягнути його до адміністративної відповідальності й стягнути незаконно накладений штраф у розмірі 425 грн.

Крім того, позивач зазначав, що внаслідок протиправних дій лейтенанта поліції другого батальйону першої роти Управління патрульної поліції в м. Києві Шевцова А.А. відбулось порушення його нормальних життєвих зв`язків, усталеного способу життя та погіршенні матеріального становища, оскільки він відвідував усі судові засідання, був змушений скористатись послугами адвоката для захисту своїх прав та законних інтересів та оплатити послуги за надану правову допомогу в сумі 14 755 грн. і судовий збір 454 грн. за подання позову до суду.

Також стверджував, що під час розгляду справи позивач зазнавав душевних страждань з огляду на розуміння ризику незадоволення позову, що могло призвести до повної або часткової відмови у присудженні на його користь судових витрат, адже він є громадським діячем, поважною людиною, й незаконне притягнення його до адміністративної відповідальності впливає на його ділову репутацію, й кошти, витрачені на правову допомогу суттєво вплинули на його фінансове становище та життєвий стан.

Щодо розрахунку моральної шкоди зазначав, що постанова про накладення на нього адміністративного стягнення винесена відповідачем 01 липня 2020 року, рішення по справі, яким скасована постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності набуло чинності 28 вересня 2021 року згідно постанови Шостого апеляційного адміністративного суду, а тому вважав, що «перебував під судом» протягом 15 місяців. Мінімальна заробітна плата у 2020 році, починаючи з 01 липня 2020 року по 31 грудня 2020 року, складала 4 723 грн., а у 2021 році, починаючи з 01 січня 2021 року по 28 вересня 2021 року, 6 000 грн., що у розрахунку за 15 місяців склала 82 338,00 грн. (28 338 грн. + 54 000грн.) й вважається моральною шкодою.

Позивач також звертав увагу, що факт зупинки його 01 липня 2020 року орієнтовно о 01:54 годині екіпажем патрульної поліції завдав йому значної моральної шкоди з огляду на те, що він не встиг попрощатись з батьком, так як останній помер в той же день.

Посилався на постанову Верховного Суду у складі суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 вересня 2022 року по справі № 289/2110/21.

Також посилався на положення ст. 56 Конституції України, ст. 1174 ЦПК України, ст. 1, 2, 4, 5, 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання,досудового слідства, прокуратури і суду», вважав, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного накладення штрафу, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення (а.с. 1-7).

24 лютого 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача Департаменту патрульної поліції, в якому просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі (а.с. 46-52).

На обґрунтування відзиву відповідач зазначав, що вимоги та твердження позивача є безпідставними, адже позовна заява не містить документів, які підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань. Посилався на постанову Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18 у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, в якій зазначено, що сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Крім того, вказував, що позивач хибно вважав, що він перебував тривалий час «під судом». Посилався на постанову Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17, в якій зазначено, що для встановлення періоду перебування особи під слідством і судом, за який вона має право на відшкодування моральної шкоди, необхідно вважати моментом початку перебігу такого періоду є винесення слідчим постанови про порушення відносно особи кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 176 КК України, а моментом закінчення - закриття кримінальної справи у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення (а.с. 46-52).

06 вересня 2023 року позивачем подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій останній просив відхилити доводи, викладені в відзиві на позовну заяву (а.с. 55-67).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 05 квітня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа - лейтенант поліції другого батальйону другої роти Управління патрульної поліції в місті Києві Шевцов А.А., про відшкодування моральної шкоди - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 992,40 грн. судового збору (а.с 74-82).

Не погодившись з рішенням районного суду, 05 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог (а.с. 85-93).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що судом першої інстанції не було в повній мірі досліджено обставини справи, а також суд упереджено поставився до позивача, який не є суб`єктом владних повноважень. Вказував, що не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено незаконність (протиправність) рішень, дій чи бездіяльності працівника органу поліції при притягненні його до адміністративної відповідальності як обов`язкової умови для відшкодування державою шкоди, у тому числі моральної, адже вважав, що дані висновки спростовуються висновками, які викладені у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року по справі № 640/33679/20, у справі, в якій позивач окремо оскаржив дії патрульного поліцейського, які призвели до винесення протиправної постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Зазначав, що належним способом захисту в даних категоріях справ є саме скасування постанови про адміністративне правопорушення та закриття провадження у справі.

Крім того, вказував, що ним було доведено протиправність дій патрульного Шевцова А.А. , який виніс постанову серії ЕАМ № 2764240 від 01 липня 2020 року, судовим рішенням, яке набрало законної сили та документами долученими до позовного заяви, які прямо вказують на свідоме порушення патрульною поліцією ст.ст. 3, 9, 32, 68 Конституції України, ст.ст. 6, 7, 8, 35 ЗУ «Про Національну поліцію» та ст.ст. 9, 287, 288, 289, 299, 307 КУпАП. Разом з тим, зазначав, що суд не застосував положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України - обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сиди не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також апелянт звертав увагу, що системний аналіз постанови Верховного Суду у справі 312/262/18 дає право позивачу вважати, що правова позиція суду першої інстанції є помилковою, оскільки висновки не є релевантними до справи № 753/102/23. Верховний суд в мотивувальній частині постанови від 21 жовтня 2020 року у справі 312/262/18 надав оцінку діям органу - поліції, що здійснює оперативно-розшукову діяльність щодо складання і розгляду протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 176-6 КУпАП. В даному випадку з позицією Верховного Суду, що сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язків наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди, можна погодитись, оскільки суд розглядаючи протокол, не знайшов підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Складання протоколу - це лише зазначення суті можливого адміністративного правопорушення, правову оцінку у якому зобов`язана надати відповідний уповноважений орган, у даному випадку суд, що він і зробив. Тому складення протоколу не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру. Разом з тим, за постановою серії ЕАМ № 2764240 від 01 липня 2020 року, яка була винесена Шевцовим А.А. , притягнули позивача до адміністративної відповідальності, що обов`язково тягне за собою цивільно-правові санкції, а це вважав негативний правовий наслідок, встановлений нормою права, що застосовується до правопорушника у разі невиконання або неналежного виконання обов`язку. Таким чином, посилання суду першої інстанції на висновки Верховного Суду у справі № 312/262/18 є безпідставними, оскільки предметом дослідження був протокол, який не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру, а у справі 753/102/23 предметом дослідження є постанова, котра безпосередньо встановлює цивільно-правову відповідальність і в разі винесення її з порушенням діючого законодавства, неминуче завдає шкоди правам і інтересам особи.

Апелянт вважав, що суд дійшов хибних висновків про те, що позивачем не доведено незаконність (протиправність) рішень, дій чи бездіяльності працівника органу поліції при притягненні його до адміністративної відповідальності як обов`язкової умови для відшкодування державою шкоди, у тому числі моральної. Зазначене призвело до відмови суду у дослідженні питання наявності факту заподіяння позивачу моральних страждань та втрат немайнового характеру, що прямо вказує на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до протиправної відмови у задоволенні позовних вимог.

Крім того, апелянт не погоджувався з висновками суду, про те, що позивач не звільнений від сплати судового збору. Вважав, що ним було надано достатньо належних та допустимих доказів, які підтверджують обставини, які надають право позивачу бути звільненим від сплати судового збору в порядку норм чинного законодавства, а саме Закону України «Про порядок відшкодування школи, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (а.с. 85-93).

13 червня 2023 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Департаменту патрульної поліції - Шуміленка С.М., в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на незаконність та безпідставність вимог апеляційної скарги.

Вважав безпідставними твердження апелянта про доведеність протиправності дій інспектора під час винесення постанови ЕАМ № 2764240 від 01 липня 2020 року. Сам факт скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для її відшкодування, оскільки судове рішення, яким скасовано постанову про притягнення останнього до адміністративної відповідальності не встановлює доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності.

Також вважав безпідставними посилання апелянта на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», як на порядок вирахування розміру моральної шкоди. Адже, Департамент патрульної поліції не підпадає під дію Закону 266/94-ВР, оскільки не є суб`єктом органів що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури та суду.

Разом з тим, вказував, що апелянтом не доведено заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, інших витрат немайнового характеру. Також, звертав увагу, що апелянт не був звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону 266/94-ВР (а.с. 131-136).

21 червня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив від ОСОБА_1 , в якій останній просив наведені у відзиві на апеляційну скаргу доводи відхилити (а.с. 140-142).

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 квітня 2023 року розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено незаконність (протиправність) рішень, дій чи бездіяльності органу поліції при притягненні позивача до адміністративної відповідальності, як обов`язкової умови для відшкодування державою моральної шкоди.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01 липня 2020 року лейтенантом поліції другого батальйону другої роти Управління патрульної поліції в м. Києві Шевцовим А.А. винесено постанову серії ЕАМ № 2764240 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП України шляхом накладення адміністративного стягнення у розмірі 425 грн. (а.с. 9).

Відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ № 2764240, ОСОБА_1 01 липня 2020 року 01:58:06, керуючи транспортним засобом «HYUNDAI IQNIQ» р.н. НОМЕР_1 по просп. В.Маяковського, 27, м. Київ, проїхав перехрестя на заборонений «червоний» сигнал світлофора, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.122 КУпАП та його притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. (а.с. 9).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа лейтенант поліції другого батальйону другої роти Управління патрульної поліції в м. Києві Шевцов А.А. про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі - задоволено. Скасовано постанову серія ЕАМ № 2764240 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення від 01 липня 2020 року винесену лейтенантом поліції другого батальйону другої роти Управління патрульної поліції в м. Києві Шевцовим А.А. про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 122 КУпАП у виді штрафу у розмірі 425 грн. Закрито провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 122 КУпАП (а.с. 10-13).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 квітня 2021 року - залишено без задоволення. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа лейтенант поліції другого батальйону другої роти Управління патрульної поліції в м. Києві Шевцов А.А, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - залишено без змін (а.с. 14-16).

Відповідно до частин першої та другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загально-конституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).

Згідно зі статтями 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, на підставі статті 1174 ЦК України, відшкодовується державою.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон №266/94-ВР) визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18), викладений правовий висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону №266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі №640/16169/17 (провадження №61-15393св18), зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій не врахували, що дії працівників поліції щодо затримання позивача та складання щодо нього протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР, є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування такої шкоди здійснюється незалежно від вини. Зважаючи на наведене, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відсутність вини у діях працівників поліції при складанні протоколів про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 173, 185 КУпАП, є помилковими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сам факт скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та закриття справи про адміністративне правопорушенняне свідчить про протиправність рішень, дій чи бездіяльності службової особи відповідача та не зумовлює настання цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування шкоди.

Проте суд першої інстанції на порушення вищенаведених вимог законодавства дійшов помилкового висновку про відмову в позові, не врахував правового висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №569/1799/16-ц (провадження № 19000сво18), відповідно до якого закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20, від 26 серпня 2020 року № 544/964/18, від 01 липня 2020 року у справі № 347/1977/17, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення накладеного штрафу.

Отже, підставою для відшкодування шкоди у цій справі є встановлення рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року порушення законного порядку та підстав притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, внаслідок чого йому були завдані душевні страждання, у цьому випадку застосовуються визначені статтею 1174 ЦК України загальні підстави цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану посадовою або службовою особою органу державної влади, та положення статті 1167 ЦК України.

Посилання суду першої інстанції на висновки, які викладенні у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року № 312/262/18 (провадження № 61-14401св19), є помилковими з урахуванням того, що викладені в ній висновки є не релевантними спірним правовідносинам, а саме: у зазначеній справі предметом судового розгляду був факт складання уповноваженою особою поліції протоколу про адміністративне правопорушення та закриття провадження у справі відносно позивача в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення у порядку КУпАП, а в даній справі уповноваженою особою поліції уже прийнято постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності з накладенням штрафу за адміністративне правопорушення, скасування якої в порядку КАС України тягне за собою обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру у вигляді відшкодування шкоди.

Таким чином, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, посилаючись на правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року в справі № 312/262/18, не звернув уваги на те, що висновки щодо застосування норм права, викладені у зазначеній постанові суду касаційної інстанції стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у цій справі.

Колегія суддів вказує, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди з підстав недоведеності спричинення йому такої шкоди, внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, та причинно-наслідкового зв`язку між діями уповноваженої особи Управління патрульної поліції у м. Києві та заявленою моральною шкодою, є необґрунтованими.

Отже, враховуючи наведене, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, повно встановивши обставини справи, дав цим обставинам невірну правову оцінку, допустив неправильне тлумачення закону, який регулює правовідносини, що виникають між суб`єктом владних повноважень та фізичною особою у випадку незаконного притягнення останньої до адміністративної відповідальності та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову знайшли своє підтвердження під часапеляційного перегляду справи.

Доводи представника Департаменту патрульної поліції - Шуміленка С.М. в відзиві на апеляційну скаргу про те, що Департамент патрульної поліції не є органом, до дій якого підлягають застосуванню Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», і тому у задоволенні позову слід відмовити, колегія суддів відхиляє, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч.1 ст. 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. (пункт 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, пункт 33 постанови від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16).

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 5 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, у постановах Верховного Суду: від 24 березня 2020 року в справі № 818/607/17, від 12 серпня 2020 року в справі № 761/7165/17, від 12 січня 2022 року в справі № 953/2593/20 (провадження № 61-7954св21).

Відповідно до пункту 1 Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877, Національна поліція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Департамент патрульної поліції є органом Національної поліції, що має статус юридичної особи.

Аналіз наведених вище положень чинного законодавства свідчить про те, що у справах про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, держава може брати участь через орган, діями посадової особи якого завдано шкоду.

Таким органом державної влади у спірних правовідносинах є Департамент патрульної поліції.

Що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів виходить із такого.

Позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 82 338 грн.

Розмір моральної шкоди позивач обраховував виходячи з ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, та зазначив, що під судом перебував протягом п`ятнадцяти місяців.

При цьому позивач не звернув уваги, що зазначений закон може бути застосований виключно при наявності підстав до відшкодування шкоди в порядку визначеному ст. 1176 ЦК України.

Разом з тим, підставою для відшкодування шкоди у зазначеній справі є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи зазначене, відсутні підстави для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, а спричинена позивачу шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

З зазначеного вбачається, що відсутні підстави до застосування ч. 3 ст. 13 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в частині визначення розміру моральної шкоди з розрахунку однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.

Згідно із вимогами ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості, вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року в справі № 532/1243/16-ц , від 26 лютого 2020 року в справі № 142/143/17 .

Визначаючи розмір відшкодування за спричинену моральну шкоду апеляційний суд враховує характер спричиненої шкоди, а саме, що вона спричинена постановою посадової особи патрульної поліції про накладення адміністративного стягнення; значення справи для сторони, а саме, що на потерпілого було накладено стягнення у вигляді штрафу; наслідки прийняття вказаного рішення, а саме, що з позивача стягнуто штраф у розмірі 425 грн., що не є значною сумою.

Відтак, керуючись принципами розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що розмір компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду має складати 5 000 гривень, що буде справедливою сатисфакцією потерпілому за прийняття неправомірного рішення про притягнення його до адміністративної відповідальності. Зазначений розмір відшкодування цілком буде відповідати характеру спричиненої шкоди, глибині душевних страждань позивача та наслідкам, які настали для позивача, в результаті прийняття постанови про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

При цьому, колегія суддів врахувала відсутність об`єктивних доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та іншими зазначеними позивачем обставинами і доводами на обґрунтування розміру грошової компенсації спричиненої моральної шкоди.

Врахувавши вищевказане, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

У зв`язку з зазначеним, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції у силу вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду обставинам справи, з прийняттям постанови по суті позовних вимог.

При цьому щодо формулювання резолютивної частини судового рішення про задоволення позову в такому спорі апеляційний суд враховує, що в цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження №12-110гс18)).

Щодо судових витрат.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У позовній заяви позивач зазначив попередній розрахунок витрат 9924 грн. правова допомога за послуги адвоката за складання позовної заяви та 5 000 грн. складання інших процесуальних документів (а.с. 1-7)

До позовної заяви, в суді першої інстанції та до апеляційного суду позивач надав квитанцію від 06 травня 2021 року про сплату ним 7 945 грн. на користь адвоката Рибченко Н.М. згідно рахунку 1 від 06 травня 2021 року до договору про надання правничої допомоги № 06/07-1 від 06.07.2020 року (складання позовної заяви у справі 753/4102/21), квитанцію про сплату 01 липня 2021 року 681 грн. судового збору за подачу позову ОСОБА_1 по справі № 753/4102/21 та роздруківку здійснення платежу 30 вересня 2021 року платником ОСОБА_3 на користь адвоката Рудник А.С. за складання відзиву на апеляційну скаргу у справі № 753/4102/21 на рішення та письмові заяви в яких зазначив, що докази на підтвердження розміру понесених судових витрат позивачем будуть подані після ухвалення судом рішення (а.с. 17-19, 23, 58, 107-109, 113, 143).

Доводи позивача щодо витрачених ним коштів на судові витрати пов`язані з витратами на сплату судового збору та витрат на правничу допомогу адвоката для оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення (штрафу) у суді першої та апеляційної інстанції в рамках адміністративної справи № 753/4102/21, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до вимог ст. 132, 139 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи. При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, вирішення питання про витрати позивача, в тому числі і витрати на правову допомогу, належить до компетенції суду, який вирішував справу, в межах якої позивач оскаржував постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності, а відтак, й зазначені суми не є шкодою в розумінні ст.ст. 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України і підстав до їх врахування при визначенні суми стягнення в рамках цієї цивільної справи немає.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути пропорційно до частини задоволених вимог (6,07 %) - 60,24 грн. (2481 грн. х 0,4 ставка судового збору х 6,07 %) судового збору за розгляд справи районним судом та 90,36 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 квітня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) задовольнити частково і стягнути на його користь з Державного бюджету України - 5 000 (п`ять тисяч) гривень грошової компенсації моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції (ЄДРПОУ - 40108646) на користь держави - 60 (шістдесят) грн. 24 коп. судового збору за розгляд справи районним судом та 90(дев`яносто) грн. 36 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова