ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2023 року м. Чернівці Справа № 726/1896/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 07 березня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Проскурняка І.Г., дата складання повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за користування житлом в розмірі 35 180 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що на підставі рішень Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.10.2004 року та від 03.02.2006 року по справі №2-596/06 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на виділене в натурі нерухоме майно - нежитлове приміщення, розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 11.10.2006 року по справі №2-497/2006 року встановлено, що нежитлове приміщення використовувалось як гуртожиток, заселений на підставі виданих ВАТ «Чернівецький цукровий завод» ордерів.

Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03.02.2006 року та висновку судової будівельно економічної експертизи, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності приміщення загальною площею 1 494,1 кв.м, об`єднані в блок №2, в тому числі: квартира 1-2, кімнати: 104 «А», 104 «Б», 105 «А», 105 «Б», 210, 106 «А, Б», 107 «А, Б», 206 «А, Б», 207 «А, Б», 208 «А, Б», 209 «А», 209 «Б», 211 «А, Б», 306 «А», 306 «Б», 307 «А, Б», 308 «А, Б», 309 «А, Б», 310, 311 «А, Б», 406 «А, Б», 407 «А», 407 «Б», 408 «А, Б», 409 «А, Б», 410, 411 «А, Б», 506 «А, Б», 507 «А, Б», 508 «А, Б», 509 «А», 509 «Б», 511 «А», 511 «Б».

Провадження №22-ц/822/363/23

Наголошувала, що ОСОБА_2 працювала кастеляншою в ВАТ «Чернівецький цукровий завод» та на період роботи їй була надана жила площа в гуртожитку по АДРЕСА_1 , а саме на підставі ордерів №138 від 04.08.2003 року - кімната №105-Б, №144 від 04.08.2003 року - кімната №210.

Зазначає, що згідно довідки №49 від 02.06.2005 року відповідачка з повнолітніми дітьми ОСОБА_3 , 1992 року народження, та ОСОБА_4 , 1999 року народження, проживають у приміщені, що перебуває у їх відособленому користуванні жилою площею 30,00 кв.м, й складається з двох кімнат, розташованих на першому поверсі будинку, загальною площею 36,2 кв.м.

Згідно поповерхового плану на будівлю літ.А приміщення, яким користується відповідач, складається з: кімната площею 11,90 кв.м, кімнати площею 18,40 кв.м, кухні площею 3,60 кв.м, туалету площею 0,90 кв.м, ванної кімнати площею 1.40 кв.м, загальною площею 36,2 кв.м.

Звертала увагу суду на те, що 11.03.2013 року на адресу відповідача направлено пропозицію укласти договір найму житлових приміщень, однак договір відповідач не підписала, плату за користування житлом не здійснює, проте, ОСОБА_2 зареєстрована та проживає у вказаному приміщенні, що свідчить про прийняття нею пропозиції укласти договір найму, і такий вважається фактично укладеним.

Крім іншого, позивач направляла рахунок ОСОБА_2 від 26.12.2021 року, в якому встановлена орендна плата 2022 року в розмірі 3 518 гривень щомісячно, однак остання жодного платежу не здійснила.

На підставі наведеного з посиланням на норми права, які регулюють спірні правовідносини, просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 07 березня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що таке є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Наводить обставини, викладені в позовній заяві, а також наголошує на тому, що судом не взято до уваги висновки Великої палати Верховного суду та КЦС у складі Верховного суду в справах №388/180/17 від 05.06.2018 року, №904/5726/19 від 15.06.2021 року та в справах №139/409/19 від 21.07.2021 року, №199/1917/19 від 10.03.2021 року.

Вказує, що відповідач зареєстрована та проживає в належному їй приміщенні, що свідчить про прийняття ОСОБА_2 пропозиції укласти договір найму, і вважає, що такий договір між сторонами укладено.

На підставі наведеного просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідача просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не існує жодного договору найму житла, який був би укладений в двосторонньому порядку.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_1 звернувшись із позовом про стягнення плати за користування житлом не надала доказів про те, що змінений статус з нежитлового на житловий будинок - гуртожиток по АДРЕСА_1 , а також доказів про наявність в неї права вимоги стягнення плати за користування житлом, адже відповідач законно проживає у спірній квартирі на підставі ордерів, виданих ВАТ « Чернівецький цукровий завод».

Також, суд виходив з того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як власником нежитлових приміщень не існує жодного договору найму житла, який би був укладений у двосторонньому порядку.

Колегія суддів з висновками суду першої інстанції погоджується часткового, виходячи з наступного.

Копіями ордерів №138 від 04.08.2003 року та №144 від 04.08.2003 року, які видані ВАТ «Чернівецьким цукровим заводом», підтверджується, що ОСОБА_2 надано житлову площу у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.16).

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22043858 від 03.03.2009 року ОСОБА_1 є власником нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 на підставі рішень Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.10.2004 року та від 03.02.2006 року (т.1 а.с.5).

Рішенням Садгірського районного суду від 11.10.2006 року, крім іншого, встановлено, що «…спірна будівля по АДРЕСА_1 є жилим будинком і має статус гуртожитку…» (т.1 а.с.11-15).

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 02.12.2021 року (т.1 а.с.188-204) зокрема, на а.с.198 встановлено, що «…Чернівецька міська рада чи її виконавчий комітет не приймали жодних рішень щодо переведення вказаного гуртожитку у статус нежитлових приміщень. Отже, спірне майно на даний час має статус гуртожитку, в якому проживають більше 10 сімей...» У справі №726/876/21 серед інших, ОСОБА_2 приймала участь як третя особа на стороні позивача.

З копії довідки №49 вбачається, що ОСОБА_2 разом із членами її сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані та постійно проживають за адресою АДРЕСА_1 кімнати № НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 (т.1 а.с.17).

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 27.09.2005 року 47/100 частин володіння по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 , загальною площею 1494 кв.м. (т.1 а.с.19-23).

ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 11.06.2013 року було направлено пропозицію укласти договір найму житлових приміщень, зі строком для підпису договору в 20 денний термін, а також додано самий договір найму житлових приміщень від 11.06.2013 року, де, крім іншого, було визначено вартість одного квадратного метра орендної площі в розмірі 27 грн/ 1 кв.м (т.1 а.с.24-27).

Позивач 26.12.2021 року направила рахунок ОСОБА_2 про оплату оренди на 2022 рік відповідно до п.3.1 договору найму житлових приміщень від 11.06.2013 року в розмірі 3 518 грн (т.1 а.с.38).

Згідно звіту про незалежну оцінку вартості 1 кв.м, виділеного в натурі нерухомого майна при здачі в оренду за адресою АДРЕСА_1 від 16.03.2009 року, ринкова вартість 1 кв.м становить 27 грн без ПДВ (т.1 а.с.39-74).

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 28.12.2010 року позов ОСОБА_1 , крім інших, і до ОСОБА_2 про визнання договорів укладеними задоволено частково, проте рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 16 березня 2011 року рішення суду першої інстанції скасоване з підстав, що спірне приміщення є гуртожитком, у якому зареєстровані та проживають відповідачі на підставі виданих їм ордерів, а визнання в судовому порядку укладених між сторонами договорів оренди спірного житлового приміщення суперечить законодавству (т.1 а.с.166-170, 171-175).

Зазначене вище в рішеннях суду у справах №22ц-584/11 та №726/876/21 не підлягає доказуванню, оскільки в силу ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, безпідставно оцінив доказ у вигляді інформаційної довідки №236175907 від 25.06.2021 року (Інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно) та помилково прийшов до висновку, що приміщення, спір відносно якого виник з приводу оплати оренди за договором найму, є нежитловим.

В силу ч.1 ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло.

Плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку) (ч.1 ст.66 ЖК УРСР).

Частиною 1 ст.118 ЖК УРСР встановлено, що службові житлові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Відповідно до ч.1 ст.122 ЖК УРСР єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення є спеціальний ордер, який видає виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів на підставі рішення про надання службового жилого приміщення.

У ч.1 ст.129 ЖК УРСР визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

За приписами ч.2 ст.131 ЖК УРСР відповідно до Примірного положення про користування гуртожитками органи державної влади, органи місцевого самоврядування, власники гуртожитків після консультацій з громадськістю (громадськими організаціями, створеними з метою захисту інтересів мешканців гуртожитків) за погодженням з профспілками (за наявності) затверджують положення про користування гуртожитками, що перебувають у їхній власності, управлінні, розпорядженні, користуванні.

Питання оплати за користування житловими приміщеннями в гуртожитках було врегульоване Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року №208 (втратило чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 2015 року №582, діяло на час направлення пропозиції щодо укладення договору оренди).

Згідно з п.18 цього Примірного положення громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов`язані своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги відповідно до пункту 38 цього Примірного положення.

Відповідно до п.38 зазначеного Примірного положення плата за користування жилою площею в приміщеннях, що знаходяться в спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках, провадиться за встановленими ставками. Витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування жилою площею, і окремо плата за них не стягується. Громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

Про те, на час пред`явлення позову ОСОБА_1 діє Примірне положення про користування гуртожитками, яке затверджено 20 червня 2018 року постановою КМУ від №498. Це Положення визначає порядок користування гуртожитками: жилою площею, жилими та іншими приміщеннями в них. Відповідно до абз.2 п.7 вказаного Положення користування жилою площею здійснюється у гуртожитках, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі приватизації та корпоратизації, - за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера, або на підставі договору оренди житла. Пунктом 11 Положення передбачено, що наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зокрема, зобов`язані: своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом. У п.15 Положення визначено, що особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання відповідно до умов договору.

За приписами ч.1 ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається у письмовій формі (ч.1 ст.811 ЦК України).

Частина 1 ст.812 ЦК України передбачає, що предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина.

Відповідно до ч.3 ст.815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ч.ч.1, 3 ст.820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.

За приписами ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст.626, ч.1 ст.627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами відповідно до ст.629 ЦК України.

У відповідності до вимог ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч.1-ч.2 ст.641 ЦК України).

Вимогами чч.1 та 2 ст.642 ЦК України становлено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

За приписами ч.1 ст.643 ЦК України якщо у пропозиції укласти договір вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь про прийняття пропозиції протягом цього строку.

Відповідно до правових висновків ВСУ у постанові від 15 травня 2017 року (справа №6-1367цс16) та висновку ВС у постанові від 26 червня 2019 року справа (№404/6748/15-ц), правовідносини, які виникають між мешканцем гуртожитку і його власником (володільцем), є договірними і відносяться до правовідносин з договору найму жилого приміщення у поєднанні з договором про надання послуг з обслуговування приміщення та його утримання (комунальних послуг).

У постанові ВП ВС від 05.06.2018 року (справа №338/180/17) вказано наступні висновки «…75. Згідно з частиною другою статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. 76. Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. У такому разі визнання вказаного договору укладеним не буде належним способом захисту…».

Зі змісту направленого ОСОБА_1 договору найму житлових приміщень вбачається, що його було підписано ОСОБА_1 , при цьому матеріали справи не містять даних, що такий підписала ОСОБА_2 .

За наведених обставин та норм права вбачається, що між сторонами у справі не виникло договірних відносин з приводу оренди житлових приміщень (кімнат №105-Б, №210), на існування яких посилається позивач як на підставу стягнення коштів за користування вказаними приміщеннями, оскільки жодних дій, які би свідчили про прийняття ОСОБА_2 таких умов в порядку ч.2 ст.642 ЦК України нею не вчинено, а користування спірними приміщеннями відбулося з 2003 року, тривало до направлення пропозиції укласти договір й триває після цього.

Також, колегія суддів відзначає, що договір оренди житлового приміщення не можна вважати укладеним, оскільки його не було підписано особою, вказаною у якості орендаря, а тому навіть при умові сплати грошових коштів з боку ОСОБА_2 на виконання цього договору, такі могли бути безпідставно набуті відповідно до положень ст.1212 ЦК України.

Подібний за змістом висновок міститься в постанові ВС від 02 листопада 2020 року (справа №752/26329/18).

Крім того, посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, у якій вказано, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами, не можуть бути прийняті судом, оскільки позивачем не надано суду доказів того, що нею було передано ключі від кімнат й заселено ОСОБА_2 , оскільки остання була заселена на законних підставах ще до набуття у власність ОСОБА_1 приміщення в гуртожитку.

Що стосується посилання апелянта на принцип «jura novit curia», то колегія суддів відзначає, що суд згідно з вказаним принципом («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін під час розгляду справи, а тому що стосується можливості застосування судом апеляційної інстанції ст.1212 ЦК України при вирішенні існуючого спору, то таке є безпідставним, оскільки не було предметом оцінки судом першої інстанції, отже за принципом диспозитивності цивільного процесу не може бути оцінене судом апеляційної інстанції.

Таким чином, виходячи з аксіоми цивільного судочинства «jura novit curia» «суд знає закон», під час розгляду справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою), так і відповідача (який, заперечуючи проти позову, наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд констатує, що висновок суду першої інстанції про те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як власником нежитлових приміщень не існує жодного договору найму житла, який б був укладений у двосторонньому порядку, не відповідає обставинам справи, оскільки ОСОБА_1 є власником частини приміщень в гуртожитку, у якому зареєстрована та проживає відповідач на підставі виданих їй ордерів, отже воно є житловим, проте між користувачем ОСОБА_2 та власником ОСОБА_1 не виникало на момент звернення до суду із цим позовом договірних відносин з приводу договору найму жилого приміщення, отже, як наслідок, не було досягнуто згоди щодо вартості 1 кв.м площі, що спростовує обґрунтування позовної заяви щодо ціни й підстав вимог та твердження апеляційної скарги.

З урахуванням наведеного, оскаржуване рішення суду підлягає зміні в частині підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 07 березня 2023 року змінити з підстав, викладених в мотивувальній частині цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Височанська Н.К.

Литвинюк І.М.