Справа № 137/1/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" липня 2023 р.

Літинський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Гопкіна П.В.,

за участю секретаря Іванової І.О.,

сторін у справі

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Куцого Р.А.,

представника відповідача - адвоката Чернілевської Р.В.,

третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа на боці відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про визнання договорів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

Суть звернення

02.01.2023 до Літинського районного суду Вінницької області звернувся представник позивачки - адвокат Куций Р.А. уповноважений представляти інтереси позивачки на підставі ордеру серії АВ № 1037213 від 30.12.2022 (а.с. 16). Позов мотивував тим, що 31.07.2009 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб. Від шлюбу мають дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З моменту реєстрації шлюбу сторони постійно жили разом, однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом планували витрати.

За час шлюбу за спільні кошти подружжям був придбаний автомобіль Renault Logan MCV, 1,5DCI який був зареєстрований за ОСОБА_2 і перебував у власності подружжя в період часу 02.05.2019 по 28.09.2019. Рішенням Вінницького міського суду від 12.05.2022, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано, при розірванні шлюбу позивачці відновлено дошлюбне прізвище " ОСОБА_8 ".

Після розірвання шлюбу, коли сторони мали поділити майно, з`ясувалось, що одним із подружжя ( ОСОБА_2 ), без згоди іншого ( ОСОБА_1 ), автомобіль Renault Logan MCV, 1,5DCI був знятий з реєстрації та відчужений свекру позивачки ОСОБА_3 -відповідачу по даній справі.

Отже, автомобіль Renault Logan MCV, 1,5DCI був об`єктом спільної сумісної власності подружжя, згідно ст. 355 ЦК України, ст. 60 СК України, і, хоча, право власності позивачки на подружню частку в даному майні ніде не було зареєстровано, згідно ст.70 СК України, вважає, що їй належить 1/2 частка спірного майна, яке було без її згоди відчужено іншим з подружжя.

Оскільки даний правочин було здійснено без відома та згоди позивача, відтак просять визнати недійним договір купівлі-продажу автомобіля марки Renault Logan MCV, 1,5DCI, який був зареєстрований за ОСОБА_2 в період часу 02.05.2019 року по 28.09.2019 року, а потім був відчужений ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією ТСЦ МВС №0541 вих №31/2-0541-К-23/аз від 16.04.2022 року. Просив також стягнути на користь позивачки документально підтвердженні судові витрати.

01.05.2023 представник позивачки - адвокат Куций Р.А. збільшив позовні вимоги та просив:

-залучити до справи в якості співвідповідача ОСОБА_4 .

-визнати недійним договір купівлі-продажу транспортного засобу №7594/19/4584 від 28.09.2019 року укладеним між ФОП ОСОБА_9 (як комісіонером на підставі укладеного з власником т/з ОСОБА_2 договору комісії №4584 від 28.09.2019 року) і покупцем ОСОБА_3 , за яким було продано автомобіль Renault Logan MCV 1,5DCI, № кузова: НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 .

-визнати недійним договір купівлі-продажу транспортного засобу укладеним в ТСЦ №0545/2023/3620558 від 24.01.2023 року за яким було продано автомобіль Renault Logan MCV 1,5DCI, № кузова: НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_3 покупцю ОСОБА_4 .

Позиція відповідача

01.02.2023 представником відповідача - адвокатом Чернілевською Р. подано відзив на позовну заявою, з якою остання не погоджується з огляду на кілька обставин(а.с. 40-43), зокрема на те, що автомобіль Renault Logan був придбаний за спільні кошти подружжя під час їх перебування у шлюбі. Зазначає, що дане твердження не відповідає дійсності оскільки вказаний транспортний засіб дійсно був придбаний сином відповідача - ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою. Проте, кошти, витрачені на купівлю даного транспортного засобу належали лише ОСОБА_2 .. Більшу частину коштів, необхідних для купівлі автомобіля ОСОБА_2 отримав, продавши свій старий автомобіль CHEVROLET LACETTI, 2007 року випуску. Проте, оскільки автомобіль RENAULT був значно дорожчим аніж проданий CHEVROLET LACETTI, частину суми, якої йому не вистачало для купівлі автомобіля RENAULT LOGAN випуску, ОСОБА_2 взяв в кредит у банку, який потім самостійно виплачував. При цьому, старий автомобіль CHEVROLET LACETTI, 2007 року випуску, кошти від продажу якого пішли на покупку спірного RENAULT LOGAN також був придбаний ОСОБА_2 за особисті кошти, а саме за кошти від реалізації придбаного ще до шлюбу авто DAEWOO LANOS 2008 року випуску.

Звертає увагу на той факт, що спірний автомобіль просто не міг бути придбаний за спільні кошти подружжя, адже позивачка з 2011 по 2017 рік перебувала декретній відпустці по догляду за дітьми, ніякого доходу не мала. Як позивач так і неповнолітні діти перебували на повному утриманні сина відповідача - ОСОБА_2 2017 році після виходу з декретної відпустки Позивачка звільнилась з роботи і з того часу аж по 2021 рік ніде не працювала, ніякого власного доходу не мала. Лише в 2021 році позивачка влаштувалась на роботу до ФОП ОСОБА_10 , яка є її матір`ю, на посаду бухгалтера та почала отримувати заробітну плату.

Відтак на переконання представника відповідача, позивачка не має жодного стосунку до коштів, за які був придбаний автомобіль, та відповідно не може претендувати на частку цього майна при розподілі спільної власності подружжя. Відтак у даному випадку порушення прав власності позивачки як співвласника спільного майна подружжя стосовно автомобіля відсутнє, оскільки фактично таке право у позивачки не виникло.

Щодо твердження представника позивача про те, що спірний автомобіль було відчужено чоловіком без її відома та згоди, що є підставною для визнання договору купівлі-продажу недійсним зазначає, що у даному випадку позивачці було достеменно відомо не лише про сам факт відчуження транспортного засобу, співвласницею якого вона себе вважала, а й про те, що отримані від продажу її тоді ще чоловіком ОСОБА_2 транспортного засобу кошти в подальшому були використані виключно в інтересах їх сім`ї для розвитку мініпекарні матері позивачки. Фактично, саме з метою ремонту та закупівлі устаткування та обладнання для цієї пекарні й продавався автомобіль.

Також зазначила, що позивачем пропущено строк на звернення до суду з позовом.

Також відзивом зазначає, що відповідач користується правовою допомогою адвоката Чернілевської Р.В. та прогнозується понести витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Процесуальні дії

04.01.2023 судом було відмовлено у задоволенні заяви представника позивача - адвоката Куцого Р.А про забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб марки Renault Logan MCV 1.5 dCi, д.н.з. НОМЕР_4 (а.с. 18).

09.03.2023 суд прийшов до переконання залучити в якості третьої особи на боці відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 (а.с. 78).

09.05.2023 залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_4 . Прийнято збільшені позовні вимоги у справі № 137/1/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа на боці відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про визнання договорів недійсними. Забезпечено позов шляхом накладення арешту на автомобіль Renault Logan MCV 1.5 dCi, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_5 (а.с. 167).

24.05.2023 у задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Куцого Р.А. про призначення у справі автотоварознавчої експертизи, відмовлено (а.с. 180-181).

Судовий розгляд

Представник позивача - адвокат Куций Р.А. у судовому засіданні 06.07.2023 виступив зі вступним словом та зазначив, що ОСОБА_2 відчужив 28.09.2019 автомобіль Рено. Послався на норми щодо визнання недійсним правочину та норми матеріального права у зв`язку з тим, що даний правочин порушує публічний порядок,і вчинений із порушенням вимог Сімейного кодексу України, адже ОСОБА_2 не мав права відчужувати авто без згоди позивачки.

Адвокат погоджується з твердженням про сплив строку позовної давності, оскільки правочин був вчинений 28.09.2019, і дійсно пройшло вже 3 роки. Однак він посилається на судову практику, згідно з якою перебіг строку починається не від дати правочину, а від дати, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. Крім того, застосування цього строку можливе лише тоді, коли позов обґрунтований.Також пропуск строку позовної давності обґрунтував карантинними обмеженими. Зазначив про те, що позивачка не могла звернути увагу на зміну реєстраційного номеру автомобіля, адже вона виховувала 2 дітей, і у неї не було часу заглядати в машину та дивитись під капот. Вважає, що права позивачки порушені.

У судових дебатах виступив із промовою, відповідно до якої просив задовольнити позов. Одночасно також вказав, що якщо суд відмовить у задоволенні позову, то вони не дуже і образяться на суд, оскільки до моменту подання позову у них не було ніяких доказів, навіть якщо суд не задовольнить позовні вимоги, але у сторони позивача вже буде преюдиційне рішення. Лише треба буде зробити оцінку майна. Всеодно в майбутньому будуть звертатись в суд з позовом про поділ майна подружжя.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні повністю підтримала свого представника. Щодо прийняття рішення по справі поклалась на розсуд суду.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до судового засідання не з`явились, хоча про місце дату та час судового засідання були повідомлені заздалегідь та належним чином (а.с. 21).

У судовому засіданні представник відповідача-адвокат Чернілевська Р.В., висловила свою позицію. Вона наголосила на тому, що предметом спору є договори купівлі-продажу, і як покупець, так і продавець мають бути відповідачами у цій справі, адже вони є сторонами правочинів. У той же час, представником позивача при зверненні до суду із позовом не всі особи, які були учасниками правочинів залучені до учасні у справі як відповідачів. Згідно рішення Великої палати Верховного Суду у справі 372/504/17 особа, яка не була учасником самого правочину повина була пред`явити позов до усіх учасників правочину.

Зазначила, що позовна вимога, яка пред`явлена, не є ефективним способом захисту, за тих обставин, що позивачка мала ставити питання про визнання права власності на 1/2 автомобіля, або стягнення грошової компенсації без згоди співвласника. Однак зі способів захисту позивачка не обрала ні один. Із посиланням на практику Верховного Суду у справі 125/2157/19 зазначила, про те,що вимоги позивачки про визнання недійсними договорів купівлі-продажу автомобіля самостійному задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання шляхом пред`явлення вимог, пред`явлення позову про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права лише з вимогою про виділення частки в натурі. В іншому випадку вона мала подати позов про стягнення компенсації.

Просила звернути увагу на надані представником позивача документи на яких не міститься підписи та відтиски печаток.

У судових дебатах просила ухвалити рішення про відмову у задоволені позову, та просила звернути увагу на практику Верховного Суду щодо сторін правочину, і щодо ефективного способу захисту недійсного договору щодо іншого подружжя. Також визнання недійсним правочину не може бути самостійним способом захисту, якщо позивач одночасно не ставить іншу вимогу.

Зробила відповідну заяву про те, що протягом 5 днів після ухвалення рішення буде звертатись із заявою про ухвалення додаткового рішення, яким буде просити вирішити долю судових витрат та долучить відповідні докази.

У судовому засіданні ОСОБА_2 повідомив, що з 2019 року,як він звільнився з роботи, але його на роботу не оформляли, позивачка йому погрожувала, що він на автомобілі не буде їздити. В 2019 році відчужив автомобіль договором купівлі-продажу в сервісному центрі не пам`ятає, який договір підписували. Він звернувся в сервісний центр, все оформляли в сервісному центрі батько був. Працювали разом, гроші вклав в сімейний бізнес. Власної позиції щодо ухваленого в майбутньому рішення не висловив.

Заслухавши пояснення учасників процесуальної дії, дослідивши позовну заяву та докази надані стороною позивача, заперечення сторони відповідача, суд приходить до наступних висновків.

Досліджені докази

Сторонами в ході судового розгляду були подані наступні докази

Згідно відповіді від 16.04.2022 (а.с. 11) адвокату Куцому Р. надано відповідь про те, що за ОСОБА_2 в період часу з 01.01.2010 по 16.04.2022 були зареєстровані наступні транспортні засоби:

-Renault Logan 2019 року випуску, перебував у власності в період часу 02.05.2019 по 28.09.2019;

-Chevrolet Lacetti, 2007 року випуску, перебував у власності в період часу з 29.06.2016 по 19.04.2019;

-Daewoo Lanos, 2008 року випуску, перебував у власності в період часу з 11.07.2008 по 22.06.2016.

Також представником позивача до позовної заяви надано свідоцтва про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до яких їхніми батьками зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с. 12,13).

У свою чергу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували свій шлюб 31.07.2009 (а.с. 14).

Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області (а.с. 15)12.05.2022 розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Згідно реєстраційної карти транспортного засобу (а.с. 34) власником транспортного засобу Renault Logan MCV 1.5 dCi, д.н.з. НОМЕР_4 , з 28.09.2019 являється ОСОБА_3 .

Відповідно до договору купівлі-продажу автомобіля (а.с. 101) ОСОБА_2 придбав у кредит транспортний засіб Renault Logan MCV 1.5 dCi. Зазначена інформація також підтверджується кредитним договором за № 1/3662716 від 22.04.2019 (а.с. 105) та листом-підтвердженням про видачу кредиту (а.с. 106).

Згідно договору комісії за № 4584 від 28.09.2019 (а.с. 141-142) ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_9 уклали договір про те, що останній вчинить правочин щодо продажу транспортного засобу Renault Logan MCV 1.5 dCi, д.н.з. НОМЕР_6 .

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 28.09.2019 (а.с. 144) ФОП ОСОБА_9 продав ОСОБА_3 транспортний засіб Renault Logan MCV 1.5 dCi, д.н.з. НОМЕР_6 .

У відповідності до реєстраційної картки транспортного засобу (а.с. 150) власником транспортного засобу Renault Logan MCV 1.5 dCi, д.н.з. НОМЕР_4 , з 24.01.2023 являється ОСОБА_4 .

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 24.01.2023 (а.с. 194) ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 автомобіль Renault Logan MCV 1.5 dCi, д.н.з. НОМЕР_7 .

Висновки та оцінка суду

Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

З метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частини третя та четверта статті 65 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя чи співвласників договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя (іншого співвласника) має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя/співвласників, а й обмежують права іншого з подружжя/співвласників на відчуження спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя/співвласників на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя/співвласників на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя/співвласників (відчужувача) на відчуження спільного майна.

Тобто факт ненадання згоди одним із співвласників на розпорядження нерухомим або рухомим майном може бути підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя/співвласників може бути ефективним у разі пред`явлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) зроблено висновки про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Вирішуючи питання про недійсність правочину судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено, зокрема, право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.

Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.

Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду визнає, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)).

В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Велика Палата Верховного Суду вказує, що відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) зроблено висновок про те, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Натомість, суд вважає за необхідне зазначити, що доказів недобросовісності дій відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка на даний час є власницею транспортного засобу, до суду зі сторони позивача не надано.

Важливо відмітити, що при зверненні до суду з позовом, представник позивача не залучив всіх учасників правочину (правочинів) до участі у справі у якості відповідачів та/або не подав клопотань про залучення належного відповідача, а згідно зі ст. 51 ЦПК України, суд має право залучити до участі у справі або замінити неналежного відповідача співвідповідачем за клопотанням позивача. Однак сторона позивача не подала таких клопотань. Таким чином суд вправі відмовити у задоволені позову через неналежність відповідача., оскільки позов, що пред`являється особою, яка не була учасником правочину про визнання правочину недійсним, повинен бути пред`явлений до всіх учасників такого правочину (Постанова Великої Палати Верховного Суду 21.11.2018 у справі № 372/504/17).

За вказаних обставин, суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами докази як кожний окремо так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки визнання договорів недійсними стосовно майна, яке є неподільним не є ефективним способом захисту її прав, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює у результаті її порушене право.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволені позову, а представник позивачки - адвокат Куций Р.А., висловив намір надалі звертатись до суду для захисту прав ОСОБА_1 , а також враховуючи те, що автомобіль Renault Logan MCV 1.5 змінив власника під час розгляду справи (а.с. 150), тому заходи забезпечення позову (ухвала від 09.05.2023 (а.с. 191)) відповідно до ч. 10 ст. 158 ЦПК України, залишаються в силі до набуття цим рішенням законної сили.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки представник відповідача - адвокат Чернілевська Р.В. до закінчення судових дебатів у справі зробила відповідну заяву, відтак протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду вона повинна подати докази понесення стороною розміру витрат, які сторона сплатила.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 19, 76-82, 137, 141, 258-265, 268, 354 ЦПК України, враховуючи правові позиції викладені у постановах Великої Палати Верховного суду від 22 вересня 2022 року у справі 125/2157/19, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа на боці відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про визнання договорів недійсними, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя : Гопкін П. В.