У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2023 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ковбасюк О.О.,

за участю секретаря судового засідання Довгалюк О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Турчина Андрія Андрійовича, заінтересована особа Акціонерне товариство «Кредобанк», -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2023 року скаржник ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м. Києва зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Турчина А.А. щодо накладення арешту на належні йому грошові кошти, що розміщені на рахунку в АТ «Таскомбанк».

В обґрунтування скарги скаржник вказує на те, що 16.02.2023 на електронну адресу його представника адвоката Киришко О.В. від приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Турчина А.А. надійшли матеріали виконавчого провадження №71034788, розпочатого 14.02.2023 з примусового виконання виконавчого листа Подільського районного суду м. Києва від 25.01.2023 року у справі № 758/13519/20 про солідарне стягнення з нього та ОСОБА_2 на користь AT «Кредобанк» заборгованості за кредитним договором №А114 від 27.02.2018 року в розмірі 3 844 756,61 грн, а також судових витрат в розмірі по 28 898 грн. з кожного. Крім постанови про відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем Турчином А.А. 14.02.2023 також було винесено постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення, з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 4 262 020,07 грн. Копію даної постанови приватним виконавцем одразу в автоматичному режимі було скеровано для виконання до AT «Таскомбанк», у якому у боржника ОСОБА_1 відкритий єдиний рахунок як фізичної особи-підприємця.

Після отримання AT «Таскомбанк» постанови про арешт належних боржнику коштів, банк вчинив дії щодо блокування видаткових операцій за таким рахунком, що, в свою чергу, призвело до неможливості здійснювати сплату податків та інших обов`язкових платежів до бюджету, оплачувати зобов`язання, пов`язані зі здійсненням підприємницької діяльності, в тому числі за договорами із найманими працівниками, а останні, в свою чергу, позбавлені заробітку, як єдиного їх джерела доходу. При цьому, стверджує скаржник, кошти, які залишаються у нього після здійснення всіх виплат, є і його єдиним джерелом доходу, позбавлення якого є неприпустимим.

З наведених вище обставин скаржник вважає, що постанова приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Турчина А.А. про арешт коштів боржника від 14.02.2023, винесена у виконавчому провадженні ВП №71034788, є незаконною та такою, що підлягає скасуванню судом, а тому він просить:

1) визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Турчина А.А., пов`язані з накладенням арешту на грошові кошти, розміщені на рахунку № НОМЕР_1 в AT «Таскомбанк», відкритому ОСОБА_1 як фізичній особі-підприємцю, на підставі постанови від 14.02.2023 про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні №71034788;

2) скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Турчина А.А. від 14.02.2023 про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні №71034788;

3) зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Турчина А.А. зняти арешт з коштів, розміщених на рахунку № НОМЕР_2 в AT «Таскомбанк», шляхом винесення постанови про скасування постанови про арешт коштів боржника від 14.02.2023 у ВП №71034788 та направлення такої постанови до AT «Таскомбанк».

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.02.2023 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О.

Ухвалою суду від 03.03.2023 скаргу було залишено без руху та надану скаржнику строк для усунення недоліків.

23.03.2023 представником стягувача АТ «Кредобанк» подано до суду письмові заперечення на скаргу, у яких він просить у задоволенні скарги відмовити.

24.03.2023 на виконання ухвали від скаржника до суду надійшла заява про усунення недоліків разом із відповідними додатками.

Ухвалою суду від 27.03.2023 скаргу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, від представника скаржника до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

У відповідності до ч.2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Згідно з ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши матеріали скарги у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення скарги по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За змістом ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Судом встановлено, що 14.02.2023 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Турчиним А.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №71034788 з примусового виконання виконавчого листа Подільського районного суду м. Києва від 25.01.2023 року у справі № 758/13519/20, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь AT «Кредобанк» заборгованості за кредитним договором № А114 від 27.02.2018 року в розмірі 3 844 756,61 грн., а також судових витрат в розмірі 28898 грн.

Обґрунтовуючи подану скаргу, ОСОБА_1 посилається на приписи Закону України «Про виконавче провадження», які визначають процедуру арешту коштів боржника та перелік випадків, у яких такий арешт не може бути накладений.

Разом із цим, скаржник не вказує, в чому саме полягає неправомірність дій приватного виконавця по накладенню арешту на кошти на рахунку № НОМЕР_1 .

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частиною першою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Згідно з ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Разом із цим, як вбачається із матеріалів за скаргою, до неї скаржником не додано доказів того, що AT «Таскомбанк» повідомило приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Турчина А.А. про цільове призначення рахунку № НОМЕР_1 , яке унеможливлює накладення арешту на цей рахунок.

Скаржник не звертався до приватного виконавця із документальним підтвердженням, що рахунок № НОМЕР_1 має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Сама скарга також не містить відомостей про те, що рахунок № НОМЕР_1 є рахунком із спеціальним режимом використання, спеціальним або іншим рахунком, звернення стягнення на які заборонено законом.

При цьому суд також звертає увагу на те, що рахунок № НОМЕР_1 - це рахунок категорії «Кошти на вимогу суб`єктів господарювання» (визначено Планом рахунків бухгалтерського обліку банків України, який затверджено Постановою Правління Національного банку України № 89 від 11.09.2017).

ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність та зареєстрований як фізична особа- підприємець.

Рахунок № НОМЕР_1 відкрито ОСОБА_1 саме як підприємцю, про що вказано й ним особисто у скарзі.

Як визначено ч. 2 ст. 3 Господарського кодексу України, підприємництвом є господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, а суб`єкти підприємництва є підприємцями.

Згідно з ч. 1 ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Підприємницька діяльність, яку здійснює фізична особа-підприємець, та трудова діяльність, яку здійснює найманий працівник, - це різні види діяльності з різним нормативно- правовим регулюванням.

Так, право на підприємницьку діяльність гарантовано у ст. 42 Конституції України, а право на оплату праці та всі гарантії найманим працівникам - у статях 43-46 Конституції України.

Держава не надає підприємцю таким самий обсяг гарантій, які надаються найманому працівникові, зокрема, право на мінімальну заробітну плату, право на відпочинок, захист від незаконного звільнення.

Таким чином, доводи скаржника про можливість застосування до доходу від підприємницької діяльності державних гарантій за аналогією із заробітною платою не відповідають приписам чинного законодавства України.

Крім того, суд приймає до уваги п. 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 року у справі № 909/337/19 (провадження № 12-35гс20), на яку посилається й сам скаржник, у якому наголошено, що застосування закону за аналогією закону допускається, якщо: відносини, щодо яких виник спір, за своїм характером потребують цивільно-правового регулювання; ці відносини не регулюються будь-якими конкретними нормами права; вирішити спір, що виник, неможливо, ґрунтуючись на засадах і змісті законодавства; є закон, який регулює подібні відносини і який може бути застосований за аналогією закону.

Водночас, у ч. 7 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» прямо визначено, що звернення стягнення на кошти та інше майно фізичних осіб-підприємців здійснюється за правилами, визначеними цією статтею.

Зважаючи на наявність конкретної норми права (ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження»), яке регламентує процедуру звернення стягнення на кошти фізичної особи- підприємця, відсутні підстави для застосування аналогії закону, про яку вказує скаржник.

Крім того, як зазначає скаржник у скарзі, з рахунку № НОМЕР_1 здійснюються виплата заробітної плати найманим працівникам.

Згідно з ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Разом із цим, із доданих до скарги платіжних доручень та інструкцій не вбачається здійснення скаржником виплат заробітної плати найманим працівникам згідно з приписами ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України.

До скарги не додано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 є роботодавцем та має найманих працівників (зокрема, копій штатного розпису, трудових договорів, трудових книжок, податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків-фізичних осіб, сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску), а відтак і про наявність у ОСОБА_1 обов`язку проводити виплату заробітної плати.

Скарга містить доводи і про те, що накладення арешту на рахунок є неприпустимим, оскільки позбавляє боржника можливості отримувати дохід.

Водночас такі посилання ОСОБА_1 суд вважає безпідставними, оскільки є неприпустимим порушення ОСОБА_1 приписів: ст. 526 Цивільного кодексу України щодо належного виконання зобов`язання за кредитним договором; ст. 1054 Цивільного кодексу України щодо обов`язку позичальника повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними; ст. 129 Конституції України щодо невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, про стягнення заборгованості.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до даних податкової декларації за 2022 року, річний дохід ОСОБА_1 склав понад 580 тис. грн, тобто понад 48 тис. грн щомісяця.

Проте, маючи такий значний дохід, ОСОБА_1 не вживав заходів за для погашення заборгованості за кредитним договором.

Доводи скарги про те, зазначені кошти в істотній частині використовуються для покриття витрат, пов`язаних із підприємницькою діяльністю, жодними належними й допустимими доказами не підтверджені.

Крім того, скарга містить посилання на п. 10-1 розділу XIII Закону України «Про виконавче провадження» щодо припинення звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника (крім рішень про стягнення аліментів та рішень, боржниками за якими є громадяни російської федерації) на період до припинення або скасування воєнного стану на території України.

Звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника окремо врегульовано розділом IX Закону України «Про виконавче провадження» та здійснюється шляхом:

- винесення виконавцем постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі-підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи (ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження»);

- здійснення підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами-підприємцями відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перерахування цих кошти на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця (ст. 69 Закону України «Про виконавче провадження»).

Проте, як встановлено судом, у виконавчому провадженні №71034788 постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника не виносилась, а відтак й відсутні порушення п. 10-1 розділу XIII Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України).

Згідно з ч. 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 4 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Ураховуючи вищенаведені положення законодавства, а також зважаючи на те, що скаржник не довів належними та допустимими доказами факту неправомірності дій приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Турчина А.А., так само як і не довів наявності підстав для зняття арешту з банківського рахунку, суд вважає подану скаргу необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 1 ст. 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, у разі постановлення рішення про відмову в задоволенні скарги покладаються судом на заявника.

На підставі наведеного, керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 258-261, 451 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Турчина Андрія Андрійовича, заінтересована особа Акціонерне товариство «Кредобанк», відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга буде подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду.

Повне найменування учасників справи:

скаржник - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

заінтересовані особи:

- приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Турчин Андрій Андрійович, місцезнаходження: 01024, м. Київ, вул. Лютеранська, буд. 13, оф. 5;

- Акціонерне товариство «Кредобанк», місцезнаходження: 79026, м. Львів, вул. Сахарова, буд. 78, .

Повний текст ухвали складено 20.06.2023.

СуддяО. О. Ковбасюк