ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6742/23 Справа № 210/3292/22 Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В.Є. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,

суддів: Зубакової В.П., Остапенко В.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Криворізький державний педагогічний університет,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 210/3292/22 за позовом ОСОБА_1 до Криворізького державного педагогічного університету, ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22травня 2023 року (суддя Сільченко В.Є.), ухвалене в приміщенні Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ

В жовтні 2022 року ОСОБА_1 , звернувся до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що є студентом 2-го курсу спеціальності 014.03. « Середня освіта (історія)» заочної форми навчання (навчальна група - ЗІ-21) факультету географії, туризму та історії Криворізького державного педагогічного університету. У період з 06 червня 2022 року по 15 червня 2022 року він складав літню сесію в дистанційному форматі. У зазначений час одним із предметів, який він мав скласти (форма складання - екзамен), була дисципліна «Історія України» (викладачка - докторка історичних наук, професорка кафедри історії КДПУ ОСОБА_2 - відповідач 2). Як зазначалося ОСОБА_2 , кінцева оцінка його навчальних досягнень буде складатися із суми балів за наступні види роботи: 1. самостійна робота, яка оцінується, відповідно, від 0 до 50 балів; 2. відвідуваність лекційних занять - від 0 до 10 балів; 3. відповіді на семінарських заняттях - від 0 до 10 балів; 4. складання підсумкового іспиту - від 0 до 30 балів. Такий розподіл балів був виключно наданий в усній формі, зі слів відповідача - ОСОБА_2 14 червня 2022 року під час нового семінарського заняття він попросив відповідача ОСОБА_2 оголосити бали за самостійну роботу та надати поточні оцінки, не беручи до уваги іспит, який мав відбутися 15 червня 2022 року, на що відповідач - ОСОБА_2 зазначила, що за семінарські заняття у нього - 10/10 балів, за відвідування лекцій - 5/10, а самостійна робота оцінена в 0 балів. Після складання іспиту 15 червня 2022 року, перевірки його відповідачем - ОСОБА_2 16 червня 2022 року та виставлення нею оцінки, загальний бал (який був виставлений у відомість) становив Е53.За екзамен він отримав 30/30 балів, окрім цього - 5/10 балів за відвідування лекційних занять, 10/10 балів за відповіді на семінарських заняттях, 8/50 балів за самостійну роботу. 22 червня 2022 року він звернувся із письмовою заявою до ректора КДПУ, на яку отримав відповідь 01 липня 2022 року. Вважає, що відповідач ОСОБА_2 порушила загальні засади, принципи та фундаментальні цінності академічної доброчесності в КДПУ, передбачені Кодексом академічної доброчесності КДПУ, зокрема поваги до інших, рівності та соціальної справедливості, чесності, законності, відповідальності, компетентності та професіоналізму, прозорості та інформаційної відкритості, а також положення пунктів 1-3 розділу III цього Кодексу. Протиправними діями відповідачів йому завдано матеріальної шкоди на загальну суму 21 652,00 грн., які складаються із наступних витрат: транспортні витрати - 700 грн., які він вимірює із розрахунку вартості палива та його кількості, що витратив на 7 поїздок до університету. Вартість одного літру пального становить 51,00 грн. Сім разів, в обидві сторони, він проїхав 140 км, витративши 9,8 л. на 100 км., що й становить 700 грн.; витрати для друкування документів та складання позовної заяви - 802 грн.; надсилання скарг до Міністерства освіти і науки України та Національного агентства із забезпечення якості вищої освіти - 150 грн., оплата послуг адвокатів 10 000,00 грн. Крім того, плануються матеріальні витрати на суму 10 000,00 грн.: оплата послуг адвокатів - в розмірі 10 000 грн. Крім того, діями Криворізького відповідачів позивачу завдана моральна шкода в розмірі 50 000 грн. Внаслідок протиправних дій відповідачів, він постраждав від упередженого ставлення до нього як студента Криворізького державного педагогічного університету. Зазначена пригода значно погіршила стан здоров`я, у нього встановився депресійний період. Внаслідок протиправних дій відповідачів, він втратив спокій, став нервовим, що також відображається на взаєминах із рідними та знайомими. Крім того, у період гострої сезонної алергії був змушений витрачати свій власний час на з`ясування стосунків із відповідачами. Витрачає великі суми грошей на ліки, необхідні для реабілітації, поновлення фізичного та морального здоров`я. Він страждає від того, що повинен доводити вочевидь винним особам те, що їх діями спричинено величезної шкоди. Натомість відповідачі ніяким чином не каються, не відшкодовують витрати, взагалі живуть звичним для себе способом: працюють і далі, не відчувають за собою вини. Про це говорить їх позиція та фактична поведінка.

Просив суд стягнути з відповідача - Криворізького державного педагогічного університету на його користь матеріальну шкоду в розмірі - 21 652,00 грн., а також моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., обмежити право займатися викладацькою діяльністю відповідачу - ОСОБА_2

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 травня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що матеріали справи не містять доказів завдання моральної шкоди позивачу, заявлений розмір такої шкоди позивачем не обґрунтовано. Також, не встановлено та не доведено вчинення зі сторони відповідачів будь-яких протиправних дій або бездіяльності відносно позивача, а відтак, в даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності відповідача, а отже, відсутні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, що завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи ,яка завдала шкоди. Разом з тим, позивач не надав жодних належних доказів вини відповідачів, вимоги позовної заяви ґрунтуються виключно на твердженнях про організацію освітньої діяльності позивача. Щодо вимоги про обмеження права відповідача ОСОБА_2 займатися викладацькою діяльністю суд зазначив, що чинним трудовим законодавством не передбачено підстав для обмеження особи займатися викладацькою діяльністю. Підстави позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю регулюються нормами Кримінального кодексу України. Підстав для відсторонення викладача від роботи, зважаючи на вищевикладені норми чинного Кодексу Законів про працю, в матеріалах справи судом не вбачається. Доводи позивача щодо погроз з боку відповідача спростовуються письмовими матеріалами справи, оскільки позивачем не надано доказів про такі дії працівниками університету.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В уточненій апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги до Криворізького державного педагогічного університету про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Уточнена апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Крім того, справу розглянуто без участі позивача, який наполягав на бажанні брати участь у розгляді справи, однак, ухвалою суду у клопотання позивача про розгляд справи в спрощенному позовному провадженні з викликом сторін було відмовлено. Також, позивачу було відмовлено у клопотанні про витребуванні доказів (оригіналів документів) через не зазначення обставин, які може підтвердити або спростувати факт притягнення до дисциплінарної відповідальності науково-педагогічних працівників, якими допущено виявлені порушення.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від Криворізького державного педагогічного університету надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідно до якого просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Звертає увагу суду, що факт порушення апелянтом Кодексу академічної доброчесності КДПУ та п.3 ч.1 ст.63 Закону України «Про вищу освіту» підтверджено вже трьома органами самим відповідачем, Державною службою якості вищої освіти України та судом. Наголошує, що відповідачем не порушено жодного з прав здобувача вищої освіти апелянта. Більш того, КДПУ вчинив всі дії та навіть більше, давши змогу, всупереч нормам п. 7.5.1 Положення про систему внутрішнього забезпечення якості вищої освіти КДПУ (зі змінами), повторно написати самостійні роботу, а не відраховувати з університету за порушення норм академічної доброчесності. Апелянт не надав жодних належних доказів вини відповідача Криворізького державного педагогічного університету, а в частині вимог до другого відповідача ОСОБА_2 , взагалі відмовився, оскільки зрозумів свою неправоту. Вимоги апеляційної скарги та позовної заяви ґрунтується виключно на твердженнях про організацію освітньої діяльності позивача та мають ознаками втручання в організацію діяльності суду першої інстанції.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 навчався на першому курсі факультету географії, туризму та історії за спеціальністю 014 Середня освіта (Історія) на заочній формі навчання у групі ЗІ-21. Відповідно до навчального плану, з дисципліни «Історія України».

Викладачем зазначеної дисципліни була доктор історичних наук, професор кафедри історії ОСОБА_2 . Відповідачем було проведено в: осінню настановну сесію - лекцій 8 год., семінарів 4 год., зимову лабораторно-еказменаційну сесію - лекцій 8 год., семінарів 4 год.,літню сесію - лекцій 8 год., семінарів 6 год.

За результатами складеного екзамену позивач отримав 30/30 балів, 5/10 балів за відвідування лекційних занять, 10/10 балів за відповіді на семінарських заняттях, 8/50 балів за самостійну роботу.

Письмовими матеріалами справи встановлено, що відповідно до наказу по Криворізькому державному педагогічному університету від 11 березня 2022 р. №108 «Про особливості організації освітнього процесу під час воєнного стану» для організації освітнього процесу в дистанційній формі було передбачено використання різних засобів комунікації, а саме: система управління електронними навчальними курсами університету на платформі MOODLE, створення груп у соціальних мережах (Viber, Telegram, WhatsApp тощо), використання електронних платформ (ZOOM, Google Classroom, Google Meet тощо), проведення скайп-конференцій, спілкування в телефонному режимі, листування через електронну пошту тощо.

22 червня 2022 року Позивач звернувся з письмовою заявою до керівництва університету щодо необ`єктивного оцінювання його самостійної роботи відповідачем ОСОБА_2 .

Ректоратом університету 24 червня 2022 року було створену комісію для розгляду зазначеного звернення. За результатами роботи комісії були складені висновки про які повідомлено позивача листом від 01.07.2023 року. Як вбачається з висновків комісії позивачем дійсно було порушено Кодекс академічної доброчесності КДПУ, пункт 3 частини 1 статті 63 Закону України «Про вищу освіту». Зазначене порушення підтверджене Державною службою якості вищої освіти України, на підставі направлених університетом матеріалів виконаної Позивачем самостійної роботи.

Крім того, як встановлено письмовими матеріалами, протягом навчального 2021-2022 року від позивача не надходили заяви, скарги або інші звернення щодо неналежної організації освітнього процесу.

Відповідно до 7.5.1 Положення про систему внутрішнього забезпечення якості вищої освіти КДПУ, затверджене Вченою радою Університету від 07.09.2016 (протокол №1), студенти мають виконувати всі завдання самостійно. У разі виявлення факту списування робота студента оцінюється незадовільною оцінкою. Якщо такий факт має місце на екзамені, студент видаляється з екзамену, у відомість обліку успішності вноситься незадовільна оцінка. Студент повинен повторно самостійно виконати роботу (індивідуальне завдання), повторно скласти іспит (ліквідувати академічну заборгованість).

Крім того, результати позивача за дисципліною «Історія України» були задовільними (Е53), академічна заборгованість відсутня, а отже і підстав посилатися на пункт 7.5.1 зазначеного Положення підстав немає.

Принципи діяльності, основні права та обов`язки закладу вищої освіти визначені у статті 32 Закону України «Про вищу освіту». Згідно пункту 1 частини 1 цієї статті, діяльність закладу вищої освіти провадиться на принципах автономії та самоврядування, а як зазначено в пункті другому частини другої цієї статті, заклади вищої освіти мають рівні права, що становлять зміст їх автономії та самоврядування, у тому числі мають право самостійно визначати форми навчання та форми організації освітнього процесу.

В свою чергу, автономією закладу вищої освіти в силу вимог пункту першого частини першої статті 1 Закону України «Про вищу освіту» визнається самостійність, незалежність і відповідальність закладу вищої освіти у прийнятті рішень стосовно розвитку академічних свобод, організації освітнього процесу, наукових досліджень, внутрішнього управління, економічної та іншої діяльності, самостійного добору і розстановки кадрів у межах, встановлених цим Законом.

Аналіз наведених правових норм, встановлює статус Відповідача - Криворізького державного педагогічного університету, як закладу вищої освіти та здійснення ним своєї діяльності на принципах автономії та самоврядування. Отже, Відповідач відповідно до чинного законодавства є самостійним і незалежним у питаннях організації освітнього процесу.

Крім того, письмовими матеріалами справи встановлено, що відповідачем було запропоновано позивачу перескласти самостійну роботу.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

За частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно із пунктами 1, 3 частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову в даній справі є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів завдання моральної шкоди позивачу, заявлений розмір такої шкоди позивачем не обґрунтовано. Також, не встановлено та не доведено вчинення зі сторони відповідачів будь-яких протиправних дій або бездіяльності відносно позивача, а відтак, в даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності відповідача, а отже, відсутні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, що завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди. Разом з тим, позивач не надав жодних належних доказів вини відповідачів, вимоги позовної заяви ґрунтуються виключно на твердженнях про організацію освітньої діяльності позивача. Щодо вимоги про обмеження права відповідача ОСОБА_2 займатися викладацькою діяльністю суд зазначив, що чинним трудовим законодавством не передбачено підстав для обмеження особи займатися викладацькою діяльністю. Підстави позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю регулюються нормами Кримінального кодексу України. Підстав для відсторонення викладача від роботи, зважаючи на вищевикладені норми чинного Кодексу Законів про працю, в матеріалах справи судом не вбачається. Доводи позивача щодо погроз з боку відповідача спростовуються письмовими матеріалами справи, оскільки позивачем не надано доказів про такі дії працівниками університету.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача Криворізького державного педагогічного університету матеріальної шкоди, суд виходить з наступного.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відшкодування шкоди визначені главою 82 Цивільного кодексу України. Встановлено обов`язок держави, Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування відшкодувати шкоду, завдану фізичній або юридичній особі: незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень; незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень; в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований.

В статтях 1166 та 1167 глава 82 ЦК України вказується на два види шкоди, що може бути завдана та, відповідно, в подальшому відшкодована: майнова та моральна.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини боржника. Наявність перших трьох із зазначених елементів доводиться особою, яка звернулася з вимогою про відшкодування збитків.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 « Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди » шкода заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

В обґрунтування позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди ОСОБА_1 зазначає, що ним понесені наступні витрати: транспортні витрати - 700 грн., які він вимірює із розрахунку вартості палива та його кількості, що витратив на 7 поїздки до університету. Вартість одного літру пального становить 51 грн., 00 коп. Сім разів, в обидві сторони, він проїхав 140 км, витративши 9,8 л. на 100 км., що й становить 700 грн.; витрати для друкування документів та складання позовної заяви - 802 грн.; надсилання скарг до Міністерства освіти і науки України та Національного агентства із забезпечення якості вищої освіти - 150 грн.; оплата послуг адвокатів - 10 000 гривень.

Однак, всупереч вимогам статті 1166 ЦК України, позивачем не доведено, що відповідач Криворізький державний педагогічний університет спричинив йому своїми діями майнову шкоду, також, не доведено причинно-наслідковий зв`язок між діями університету та витратами студента ОСОБА_1 . Доводи позивача ґрунтуються виключно на твердженнях про організацію освітньої діяльності позивача та на особистому ставленні до даної ситуації, та не мають під собою ніякого підґрунтя з якого можна зробити висновок про порушення прав позивача з боку відповідача Криворізького державного педагогічного університету.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому матеріальної шкоди з боку відповідача Криворізького державного педагогічного університету, та розмір якої є необґрунтований, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Також вірними є висновки суду першої інстанції про відмову в задоволені позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

За змістом частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Тобто, частина 1 статті 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме: особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди і серед інших, наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Фактично підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок, як елемент цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки зaподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Разом з тим, згідно зі статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 вказаної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілої спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (пункт 9 вказаної Постанови).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Вказаний висновок викладений в Постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 638/8636/17-ц.

Таким чином, відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди мотивовано тим, що відповідач Криворізький державний педагогічний університет наніс позивачу моральну шкоду, яку він оцінює у 50 000,00 грн., оскільки, внаслідок протиправних дій відповідачів по справі, позивач постраждав від упередженого ставлення до нього як студента Криворізького державного педагогічного університету, втратив спокій, став нервовим, що відображається на взаєминах із рідними та знайомими. Крім того, у період гострої сезонної алергії позивач був змушений витрачати свій власний час на з`ясування стосунків із відповідачами. Також, витрачав великі суми грошей на ліки, необхідні для реабілітації, поновлення фізичного та морального здоров`я.

Проте, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що діями відповідача- Криворізького державного педагогічного університету йому завдано моральну шкоду, висновки суду в цій частині є вірними, а доводи апеляційної скарги необґрунтованими.

Також, необґрунтованими є доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції в порушення вимог процесуального права розглянув справу без повідомлення сторін, та, безпідставно відмовив позивачу у задоволенні клопотання про розгляд справи у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін, тим самим позбавив позивача можливості повно і всебічно викласти всі обставини справи під час судового розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з вимогами частини 3 статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається із матеріалів, ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 жовтня 2023 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Криворізького державного педагогічного університету, ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються такі справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин, 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. (частина 1 статті 274 ЦПК України).

Відповідно до частини 2 статті 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з вимогами частини 1 статті 277 ЦПК України, питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Частиною 5 статі 279 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Як вбачається з частин 6 та статті 279 ЦПК України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Відмовляючи у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, суд посилався на те, що при відкритті провадження дана справа визначена як малозначна, а отже характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі жодним чином не вимагають проведення судового засідання, допиту свідків, надання сторонами пояснень, тощо. До того ж, позивач у своїй заяві не надав жодних доводів та аргументів щодо необхідності зміни порядку розгляду справи, зважаючи на предмет доказування та ціну позову, тим самим не обґрунтувавши таку заяву.

Колегія суддів повністю погоджується із вказаними висновками суду, адже призначення справи до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін або без такого є правом суду, виходячи з конкретним обставин справи та таким, що повністю узгоджується з нормами Цивільного процесуального кодексу України, а не обов`язком суду, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Також необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив в задоволені клопотання про витребування доказів.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Пунктом 2 частини 2 статті 84 ЦПК України передбачено, що у клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 84 ЦПК України у клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Як вбачається з ухвали Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 жовтня 2023 року, позивачу відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів з підстав відсутності доказів вжиття позивачем заходів для отримання витребуваних доказів, а також доказів причин неможливості самостійно отримати вказані докази, а також не зазначення обставин, які може підтвердити або спростувати цей доказ.

Згідно ухвали Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2023 року, позивачу відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів з підстав не зазначення обставин, які може підтвердити або спростувати зазначений у клопотанні доказ.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, враховуючи вказані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із статтею 375 ЦПК України,суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргуслід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: В.П. Зубакова

В.О. Остапенко