ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/908/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/4751/21 Категорія: 301030300 Демчик Р.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Новіков О.М.
секретарНовицька Н.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач (скаржник) ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 28.03.2023 (повний текст складено 07.04.2023, суддя в суді першої інстанції Демчик Р.В.) у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування власністю та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника,

в с т а н о в и в :

у жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просив усунути йому перешкоди у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом його вселення до квартири та зобов`язати відповідача передати позивачу комплект ключів від вхідних дверей квартири, мотивуючи про те, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.03.2016 у справі №711/152/16-ц спірну квартиру визнано спільним сумісним майном подружжя сторін та визнано за кожним по право власності на 1 / 2 частину квартири.

Після розірвання шлюбу та поділу спільного майна подружжя позивач намагався протягом 4 років домовитись із відповідачем щодо користування спільним майном, проте добровільно вирішити спір не вдалось. Так він намагався потрапити до спірної квартири, проте відповідач, яка там постійно проживає, не допускала його до житла. Зазначені факти зафіксовані шляхом звернення до патрульної поліції 26.04.2021, 18.05.2021, 09.06.2021, 10.06.2021, 30.06.2021, про що Черкаським районним ВП ГУ НП в Черкаській області повідомлено листом від 08.07.2021 №10797/46-2021. Листом від 11.06.2021 № Ф-328/41/24/012021 патрульною поліцією Черкаської області надано копії відеозаписів факту фіксації подій, які мали місце 11.05.2021 та в ході яких зафіксовано факт перешкоджання відповідачем у праві користування позивачу своєю власністю, а також користування власністю членом сім`ї позивача - матір`ю ОСОБА_3 .

Згідно листа Черкаського районного ВП ГУ НП в Черкаській області від 08.07.2021 №10797/46-2021, 18.05.2021 стосовно відповідача складено адміністративний протокол за ст. 186 КУпАП (самоуправство).

Вважає, що дії відповідача перешкоджають йому вільно користуватись та володіти своєю власністю, а саме 1 / 2 частиною квартири АДРЕСА_1 .

У свою чергу 06.12.2021 ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , яким просила припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 1 /2 частину квартири АДРЕСА_2 , за рішенням суду на підставі зустрічного позову ОСОБА_2 , у зв`язку з внесенням вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1 / 2 частину зазначеної квартири.

Зустрічний позов обґрунтовує тим, що після розірвання шлюбу сторін та поділу спільного майна подружжя вона запропонувала ОСОБА_1 викупити його частку зі спільного майна. Спочатку відповідач погодився на пропозицію, але згодом, не пояснюючи причин такого рішення, відмовився продавати свою частину квартири. Вона бажає скористатись своїм правом, яке передбачене ч.1 ст.365 ЦК України, а саме здійснити примусове припинення права на часту у спільному майні на підставі рішення суду. Зазначає, що існують всі передбачені законодавством підстави для задоволення її позовних вимог, зокрема, неможливість виділу частини квартири відповідача; неподільність речі; неможливість спільного користування квартирою; припинення права власності на частку не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 28.03.2023 усі позовні вимоги у справі відхилено.

Суд вказав, що позивач за первісним позовом не довів створення відповідачем перешкод в користуванні спільним майном, а відповідач, як позивач за зустрічним позовом, - не довела існування законодавчо визначених підстав для припинення права власності іншого співвласника спільного майна, так як його частка у даному майні не є незначною.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції в частині вирішення вимог зустрічного позову, ОСОБА_2 08.05.2023 через відділення поштового зв`язку подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції у зазначеній частині скасувати та новим рішенням задовольнити зустрічні позовні вимоги.

В обґрунтування вказано на те, що частка спільного майна, що належить іншому співвласнику, є незначною, адже йому належить лише 15,3 кв. м. квартири, загальною площею 30,6 кв. м. Крім того, ОСОБА_1 за всі роки після поділу спільного майна не цікавився своєю власністю, адже лише кілька разів чинив спроби реалізувати право власності та визнавав, що до 2021 року до квартири не приходив. ОСОБА_1 також визнав, що мав попередні домовленості зі скаржником щодо викупу його частки у спільному майні. Відмова у задоволенні зустрічного позову порушує права спільного неповнолітнього сина сторін, який проживає у спірній квартирі, права на яку є невизначеними. Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили, що ОСОБА_1 у спірній квартирі постійно не проживав. Суд врахував пояснення ОСОБА_1 , викладені в судових дебатах, чим порушено процесуальні норми про черговість судового розгляду справи. Суд послався на висновки ВС, які викладені за інших обставин. Суд, вказавши, що спірна квартира є неподільною, необґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив суд апеляційну скаргу позивачки за зустрічним позовом відхилити, а рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи межі апеляційного оскарження, предметом апеляційного перегляду у справі є рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог зустрічного позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.03.2016 (справа №711/152/16-ц) визнано квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя сторін ОСОБА_1 до ОСОБА_2 . Визнано за кожним право власності на 1/2 частину зазначеної квартири.

Указане рішення суду набрало законної сили 28.04.2016.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.04.2021, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

Як вбачається з технічного паспорта на спірну квартиру АДРЕСА_1 (паспорт виготовлено 07.04.2021, дані станом на 17.11.2011), квартира розташована на першому поверсі одноповерхового будинку та складається з 2-х кімнат житловою площею 20,3 кв.м., загальною площею 30,6 кв.м., в тому числі: коридор - 2.2 кв.м., кухня- 8,1 кв.м., кімната - 12,1 кв.м., кімната 8,2 кв.м.

Згідно висновку експерта №СЕ-19/124-22/1470-ОБ від 08.09.2022, вартість частин ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 , складає 167100 грн.

Скаржник ОСОБА_2 27.01.2023 внесла на спеціальний рахунок ТУ ДСА в Черкаській області 167100 грн. вартості частки позивача, що підтверджується квитанцією АТ КБ «Приватбанк» (код квитанції 9294-8329-6166-9921), та звернулася до суду з позовом про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника.

Представником відповідача надано висновок експерта №2911/22 за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи від 29.11.2022, згідно якого після аналізу планувальних рішень приміщень квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 30,6 кв.м., та порівняння їх з вимогами нормативно-правових актів, чинних в Україні в галузі будівництва, встановлено, що виділити в натурі та частки квартири, навіть з відступом від даних часток, не вбачається за можливе. Мінімальна площа однокімнатної квартири згідно п. 5.19 ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки, основні положення» повинна становити 28,0 кв.м. та включати себе: житлові кімнати та допоміжні приміщення-кухню, ванну кімнату (душову), туалет (або суміщений санвузол), а також передпокій, комору чи вбудовану шафу.

Скаржник ОСОБА_2 27.01.2023 внесла на спеціальний рахунок ТУ ДСА в Черкаській області 167100 грн. вартості частки позивача, що підтверджується квитанцією АТ КБ «Приватбанк» (код квитанції 9294-8329-6166-9921), та звернулася до суду з позовом про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника.

Правовідносини, які виникли між сторонами справи на підставі вищенаведених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.

За вимогами ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.321 ЦК України).

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд у п. 36 справи "Андрій Руденко проти України" зауважує, той факт, що не має значення чи було судом присуджено компенсацію за таку втрату (майна) для питання щодо наявності певного виду втручання. Однак умови щодо компенсації є суттєвими для оцінки того, чи дотримав оскаржуваний захід справедливий баланс відповідно до ст. 1 Першого протоколу.

Рішенням Європейського суду з прав людини було встановлено порушення національними судами ст. 1 зазначеного протоколу: суди за вимогою інших співвласників позбавили особу права власності на належну їй частку квартири з порушенням правил щодо попереднього внесення суми відшкодування вартості такої частки на депозит суду, не врахувавши, що встановлена ст. 365 ЦК України вимога про попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості частки в спільному майні в разі припинення права власності за вимогою інших співвласників є однією з основних умов ухвалення рішення про позбавлення особи майна без її згоди.

Втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі "Ятрідіс проти Греції"). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів".

Частинами 1, 2 статті 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; ч.1 ст.356 ЦК України - власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Отже спірна квартира належить сторонам справи на праві спільної часткової власності (із визначенням розміру часток кожного зі співвласників у розмірі 1 / 2 частини).

Статтею 365 ЦК України регламентується питання про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, про що просить позивач за зустрічним позовом у цій справі.

Так право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Таким чином, аналіз положень ст.365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 13 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Указане вбачається з правового висновку ВП ВС від 18.12.2018 у справі №908/1754/17.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

З роз`яснень Пленуму ВСУ, викладених в абз.3, 4 п.6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» вбачається, що розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Крім того, в окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею.

Поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного тощо.

При цьому, як зазначається в постанові ВСУ від 15.07.2016 у справі №6-1599ц16, тягар доказування, що частка відповідача є незначною і вона не може бути виділені в натурі, несе позивач.

У постанові ВС від 21.07.2021 у справі № 736/659/19 зроблено правовий висновок про те, що неможливість виділення частки в натурі в окреме жиле приміщення та неприязні відносини між співвласниками не є безумовними підставами для примусового припинення права власності на частину належного особі майна, якщо таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Оскільки відповідачу належить 1 / 2 частина спірної квартири не можна вести мову про те, що його частка у вказаному майні, є незначною, що передбачено п.1 ч.1 ст.365 ЦК України, як необхідна умова для припинення права власності, адже така ж частка в майні належить і позивачу ОСОБА_2 , що спростовує апеляційні доводи про протилежне.

У постанові ВС від 09.10.2019 у справі №750/11178/17 вказано, що тлумачення пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України свідчить, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку.

Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Так позивачем не надано суду доказів того, що припинення права власності відповідача на частку у спірній квартирі не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та не буде непропорційним втручанням у право власності особи, при тому, що згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За обставин цієї справи апеляційний суд вважає, що позбавлення особи власності, в якій їй належить 1 / 2 частина, на користь іншого співвласника з таким самим розміром частки, становитиме непропорційне та невиправдане втручання у права власника, адже без належних для того підстав буде надано пріоритет одному із співвласників перед іншим, при тому, що розмір їх часток є рівним. Таке судове рішення буде суперечити принципам, закладеним ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так як позбавлення особи власності не відповідатиме визначеній законом меті.

Також апеляційний суд зауважує, що суд першої інстанції вірно вказав, що той факт, що ОСОБА_1 згідно договору міни від 24.10.2013, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Р.В., реєстровий номер 2241, належить квартира АДРЕСА_3 , що вбачається з рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.03.2016, не свідчить про можливість позбавлення особи права власності на частку в іншому нерухомому майні.

Такі висновки підтверджуються постановою ВС від 06.02.2023 у справі №463/4859/21, де зазначено, що сам по собі факт реєстрації права власності особи на житлове приміщення, не свідчить про наявність підстав для припинення її права на частку у праві власності на квартиру.

У аспекті викладеного вище, апеляційний суд відхиляє посилання скаржника на те, що ОСОБА_1 за всі роки після поділу спільного майна не цікавився своєю власністю, мав попередні домовленості зі скаржником щодо викупу його частки у спільному майні та про те, що свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили, що ОСОБА_1 у спірній квартирі постійно не проживав, оскільки ці обставини не дають підстав для позбавлення особи її права власності, які чітко регламентовані ст. 365 ЦК України.

Апеляційні доводи про те, що відмова у задоволенні зустрічного позову порушує права неповнолітнього сина сторін, який проживає у спірній квартирі, слід оцінити критично, адже у справі відсутні докази, що сторони чинять перешкоди своєму сину в можливості користуватися спірним житловим приміщенням.

Усі інші посилання апеляційної скарги щодо помилкового врахування судом пояснень ОСОБА_1 , викладених у судових дебатах, та посилання на висновки ВС, зроблені за інших фактичних обставин, не свідчать про помилковість вирішення вимог зустрічного позову судом першої інстанції чи про наявність підстав для їх задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 28.03.2023 в оскаржуваній частині слід залишити без змін, а подану апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за скаржником.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 28.03.2023 у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування власністю та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника в оскаржуваній частині залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за скаржником.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 19.07.2023.

Суддя-доповідач

Судді