Справа № 456/148/22 Головуючий у 1 інстанції: Бучківська В.Л.
Провадження № 22-ц/811/111/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.

з участю прокурора Майорчака В.М., представника позивача Жуган І.О., представника відповідача ДП "Укроборонресурси" Гайдамаченка В.Г., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29 листопада 2022 року в складі судді Бучківської В.Л. в справі за позовом Першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах держави в особі його органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Фонду державного майна України до Державного підприємства "Укроборонресурси", ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна, переданого на виконання недійсного правочину - договору купівлі-продажу,-

встановив:

У січні 2022 року перший заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах держави в особі його органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Фонду державного майна України звернувся до суду з позовом до ДП "Укроборонресурси", ОСОБА_1 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна, переданого на виконання недійсного правочину - договору купівлі-продажу.

В обґрунтування звернення до суду покликався на те, що під час здійснення представництва інтересів держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом, звертатися до суду з позовом (п. 1 ч. 6 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Так, усвідомлюючи факт порушення інтересів держави та вибуття частини нерухомого майна військового містечка № НОМЕР_1 військової частини по АДРЕСА_1 , уповноваженим на здійснення представницької діяльності Фондом державного майна України, вказаний факт залишено поза увагою, незважаючи на наявність в останнього необхідного обсягу процесуальної дієздатності щодо самостійного звернення до суду із вказаним позовом задля відновлення своїх порушених прав та інтересів.

19.05.2021 Спеціалізована прокуратура регіону у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» скеровано на адресу Фонду державного майна України запит про повідомлення щодо вжитих останнім заходів представницького характеру з метою усунення порушень за вказаним фактом щодо нерухомого майна державної власності.

Надаючи відповідь на вказаний вище запит Фонд державного майна України вих. № 10-47-14991 від 02.07.2021, свою позицію щодо порушення інтересів держави жодним чином не висловив, про наміри самостійно звернутися з позовом до суду не заявив, водночас не спростував й твердження прокуратури регіону щодо виявлених порушень законодавства, відтак такі дії Спеціалізованою прокуратурою регіону оцінені як бездіяльність.

Відповідно до п.п. 1.1 Статуту ДП «Укроборонресурси», затвердженого Міністром оборони України 22.09.1997, чинного на момент укладення оспорюваного договору, останнє є державним підприємством, заснованим на майні, що є державною власністю, створеним Міністерством оборони України і підпорядкованим йому. Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2011 № 374 ДП «Укроборонресурси» включено до складу Державного концерну «Укроборонпром». Поряд з цим, відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1229 «Деякі питання діяльності Державного концерну Укроборонпром» ДП «Укроборонресурси» виключено зі складу підприємств-учасників Концерну. Натомість, вказаною постановою уряду єдиний майновий комплекс ДП «Укроборонресурси» передано до сфери управління Фонду державного майна України з метою його подальшої приватизації.

15.04.2021 на виконання постанови Кабінету Міністрів України № 1229 складено Акт приймання-передачі, затверджений Головою Фонду державного майна України, відповідно до якого єдиний майновий комплекс ДП «Укроборонресурси» передано з управління ДК «Укроборонпром» до сфери управління Фонду державного майна України.

Таким чином, Фонд державного майна України є уповноваженим суб`єктом з управління майном ДП «Укроборонресурси».

19.05.2021 прокуратурою регіону проінформовано Фонд державного майна про порушення інтересів держави під час укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна у м. Стрий. Фонд державного майна надав відповідь на адресу прокуратури регіону, в якій повідомив про те, що не заперечує проти подання прокуратурою відповідних позовів до суду. 18.11.2021 заступником керівника Спеціалізованої прокуратури регіону направлено лист на адресу позивача про порушення інтересів держави під час укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05.03.2010 між ОСОБА_1 та ДП «Укроборонресурси». Натомість, Фонд державного майна відповіді на вказаний лист не надав. Вказані обставини свідчать про нездійснення позивачем захисту інтересів держави, що проявляється в його пасивній поведінці для захисту інтересів держави, а тому це підтверджує наявність «виключного випадку» для звернення прокурора з даним позовом до суду.

У зв`язку з цим, 24.12.2021 Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону на підставі ч. 4 ст. 23 Закону України Про прокуратуру» повідомила листом Фонд державного майна України про намір здійснювати заходи представницького характеру для захисту порушених інтересів держави.

Окремо звертає увагу, що у 2019 році в ході вивчення стану представницької діяльності щодо захисту інтересів держави у сфері збереження та використання державного майна, Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері встановлено факт порушення законних інтересів держави щодо продажу об`єкту нерухомості суб`єктом господарювання без відповідних на те повноважень у ДП «Укроборонресурси».

22.08.2019 заступником прокурора регіону подано позов до Стрийського міськрайонного суду Львівської області в інтересах держави в особі ДК «Укроборонпром» та ДП «Укроборонресурси» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору та повернення майна (2/100 ідеальних частин будівель та споруд військового містечка № НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 , а саме: сховища (склад) «Л-1», загальною площею 627,9 кв. м., огорожі № 4/1 1-73,0 м/п по АДРЕСА_1 , яке передано за недійсним договором купівлі-продажу, укладеного між державним підприємством «Укроборонресурси» та фізичною особою ОСОБА_1 , переданого на виконання недійсного правочину.

Рішенням суду першої інстанції у позові відмовлено, однак постановою Львівського апеляційного суду скасовано рішення суду першої інстанції, позовні вимоги прокурора задоволено. Зокрема, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про незаконність оскаржуваного договору купівлі-продажу та визнав недійсним такий.

При цьому, постановою Верховного Суду від 22.09.2021 у справі №456/3389/19 залишено без розгляду позов прокурора у зазначеній справі лише у зв`язку тим, що у прокурора відсутні повноваження на здійснення представництва в суді інтересів держави в особі ДП «Укроборонресурси», яке, на думку суду, є державною компанією.

Відтак, враховуючи обставини про перехід до сфери управління Фонду державного майна України єдиним майновим комплексом державного підприємства «Укроборонресурси», наявні підстави для звернення до суду в інтересах держави в особі Фонду державного майна України.

Просить врахувати, що 24.05.2001 відповідно до наказу Генерального директора державного підприємства «Укроборонресурси» від 24.05.2001 № 84 створено Західну філію підприємства та затверджено її Положення. Директором Західної філії ДП МОУ «Укробонресурси» призначено Перскова І.В. Наказом МОУ від 11.01.2005 № 13 «Про додаткове наділення ДП МОУ «Укроборонресурси» основними фондами», Підприємству передано до його статутного фонду майно, зокрема військову частина НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до зазначеного наказу будівлі, споруди та майно були передані з метою збільшення статутного фонду для забезпечення ефективного використання державного майна, що належить до сфери управління МОУ. 31.01.2005 складено акт прийому-передачі фондів та майна військової частини НОМЕР_2 , до статутного фонду ДП МОУ «Укроборонресурси». Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.11.2005 власникам витребовуваного майна, а саме: сховища (склад) «Л-1», загальною площею 627,9 кв. м., огорожі № 4/1 1-73,0 м/п є держава в особі Верховної Ради України, в повному господарському віданні Підприємства.

30.12.2008 Міністерство оборони України надіслано лист 220/5456 до Фонду державного майна України щодо надання погодження на відчуження шляхом продажу об`єктів нерухомості, що перебувають на балансі Державного підприємства МОУ «Укроборонресурси» розташованих за адресою: м. Стрий і м. Одеса.

11.03.2009 Фонд державного майна України надіслав відповідь до Міністерства оборони України, в якому погоджував відчуження шляхом продажу виключно на аукціоні нерухомого майна, що перебуває на балансі Підприємства, відповідно до погоджених висновків про його вартість. Відповідно до висновку оцінювача, майно, яке оцінювалось, становить 6 287 443 грн. (без ПДВ) - у кількості 96 об`єктів.

23.03.2009 після отримання листа від Фонду державного майна України Міністром оборони України видано наказ № 131 від 23.03.2009 «Про надання згоди на відчуження майна ДП МОУ «Укроборонресурси», в якому одразу було зазначено, що в разі повторного проведення аукціону, дозволити зменшити початкову вартість продажу майна не більше як на 30%.

Відповідно до додатку вказаного наказу, перелік будівель зі складськими приміщеннями складав 93 об`єкти, в які включалися будівлі та споруди, які знаходяться в м. Одеса (7 об`єктів) та в м. Стрий Львівської області (6 об`єктів).

12.05.2009 Фонд державного майна України надіслав лист до МОУ щодо відкликання листів погоджень на відчуження державного майна, які перебувають у сфері управління МОУ. Таким чином, відсутній дозвіл Фонду державного майна України щодо погодження реалізації на прилюдних торгах оспорюваного майна.

Разом з тим, 05.03.2010 між держаним підприємством Укроборонресурси» в особі ОСОБА_3 та фізичноро особою ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу 2/100 ідеальні частини будівель та споруд військового містечка № НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 , а саме: сховище (склад) «Л-1», загальною площею 627,9 кв. м., огорожа № 4/11-73,0 м/п по АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затверджений Постановою Кабінету Міністрів, України від 06.06.2007 №803 відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, такий є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами. Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого лйна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання з рухомого складу залізничного транспорту приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна.

У пункті 7 вказаного Порядку визначено перелік документів, які необхідно подати суб`єкту господарювання для отримання згоди на відчуження майна разом із зверненням стосовно відчуження майна. Згідно із п. 8 Порядку рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб`єктом управління у формі розпорядчого акта, про відмову в наданні такої згоди - у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається Фондом державного майна у формі листа.

Відповідно до п. 6 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 № 1080, яке діяло на час укладення спірного договору, Міністерство оборони України створює, реорганізує і ліквідує підприємства, установи та організації, які забезпечують діяльність Збройних Сил України, здійснює управління закріпленим за ними державним майном, контроль за їх діяльністю. Отже, на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу законодавцєм чітко було визначено порядок відчуження державного майна, яке перебуває у господарському віданні державних підприємств, вказані номативно-правові акти є загальнодоступними і відповідачі мали можливість з ними ознайомитись при здійсненні правочину та були зобов`язані їх виконувати.

Крім цього, при реалізації державного майна представником ДП «Укроборонресурси» було відсутнє погодження Фонду державного майна України, оскільки 12.05.2009 вказаним Фондом відкликано лист щодо погодження реалізації фондів ДП МОУ «Укроборонресурси» вих. № 10-24-6515.

Таким чином, договір купівлі-продажу від 05.03.2010 укладено собою, яка не мала на момент вчинення правочину достатньої цивільної дієздатності, державне майно вибуло поза волею власника, а отже є всі підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем не існує жодних юридичних відносин.

У зв`язку з наведеним, нерухоме майно - сховище (склад) «Л-1», загальною площею 627,9 кв.м., огорожа №4/11-73,0 м/п по АДРЕСА_1 підлягає витребуванню від ОСОБА_1 на користь держави в особі Фонду державного майна України.

Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу 2/100 ідеальних частин будівель та споруд військового містечка № НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 від 05.03.2010, а саме: сховища (склад) «Л-1», загальною площею 627,9 кв. м., огорожі № 4/11-73,0 м/п по АДРЕСА_1 , укладений між ДП «Укроборонресурси» та фізичною особою ОСОБА_1 , витребувати від ОСОБА_1 на користь держави в особі Фонду державного майна України майно - 2/100 ідеальних частин будівель та споруд військового містечка № НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 , а саме: сховище (склад) «Л-1», загальною площею 627,9 кв. м., огорожу № 4/11-73,0 м/п по АДРЕСА_1 , переданого на виконання недійсного правочину - договору купівлі-продажу від 05.03.2010, укладеного між держаним підприємством «Укроборонресурси» та фізичною особою ОСОБА_1 . Стягнути з фізичної особи ОСОБА_1 на користь військової прокуратури Західного регіону України 3842 грн. судового збору.

Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29 листопада 2022 року позов Першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах держави в особі його органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Фонду державного майна України до Державного підприємства «Укроборонресурси», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна, переданого на виконання недійсного правочину договору купівлі-продажу задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 2/100 ідеальних частин будівель та споруд військового містечка № НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 від 05.03.2010, а саме: сховища (склад) «Л-1», загальною площею 627,9 кв.м., огорожі №4/11-73,0 м/п по АДРЕСА_1 , укладений між Державним підприємством «Укроборонресурси» та фізичною особою ОСОБА_1 .

Витребувано від ОСОБА_1 на користь держави в особі Фонду державного майна України майно - 2 /100 ідеальних частин будівель та споруд військового містечка № НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 , а саме: сховище (склад) «Л-1», загальною площею 627,9 кв.м., огорожу №4/11-73,0 м/п по АДРЕСА_1 , переданого на виконання недійсного правочину договору купівлі-продажу від 05.03.2010, укладеного між Державним підприємством «Укроборонресурси» та фізичною особою ОСОБА_1 .

Стягнуто з фізичної особи ОСОБА_1 на користь військової прокуратури Західного регіону України судовий збір в розмірі 3842 грн.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , вважає рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі заначає, що згідно із Актом приймання-передачі нежитлових будівель від 05.03.2010 ДП МОУ «Укроборонресурси» в особі генерального директора Шкіля І.А. йому передано у власність спірне нерухоме майно, яке 25.02.2010 було продане з аукціону, на якому він був визнаний переможцем та цього ж дня уклав біржовий контракт № 08-10/4 договору купівлі-продажу, а у подальшому 05.03.2010 договір купівлі-продажу із ДП МОУ «Укроборонресурси», цього ж дня право власності на відповідне нерухоме майно було зареєстроване у встановленому законом порядку.

З цього часу (придбання та реєстрації майна) і до вересня 2019 року жодних претензій чи судових позовів не було, у тому числі прокуратури.

Зазначає про цивільну справу № 456/3389/19, у якій 22.08.2019 заступником прокурора регіону подано позов до Стрийського міськрайонного суду Львівської області в інтересах держави в особі ДК «Укроборонпром» та ДП «Укроборонресурси» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору та повернення майна (2/100 ідеальних частин будівель та споруд військового містечка № НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 , а саме: сховища (склад) «Л-1», загальною площею 627,9 кв. м., огорожі № 4/1 1-73,0 м/п по АДРЕСА_1 , яке передано за недійсним договором купівлі-продажу, укладеного між державним підприємством «Укроборонресурси» та фізичною особою ОСОБА_1 , переданого на виконання недійсного правочину.

Зокрема, постановою від 22.09.2021 Верховний Суд задовольнив касаційну скаргу ОСОБА_1 , скасувавши рішення судів попередніх інстанцій та залишив без розгляду позов заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Державного концерну «Укроборонпром», Державного підприємства «Укроборонресурси» до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та повернення майна.

Разом з цим, незважаючи на висновок касаційного суду щодо неможливості здійснення прокурором представництва у суді інтересів держави в особі державних компаній, тобто ДК «Укроборонпром», правонаступником якого є Фонд, прокурор повторно звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Фонду.

На думку апелянта, обґрунтовуючи підставність позовних вимог, прокурор повторює та наводить ті самі аргументи, які були вказані у позовній заяві у справі № 456/3389/19.

При цьому, незважаючи на подані заперечення на позовну заяву, наявні у справі докази, які спростовують наявність у прокурора підстав для звернення досуду в інтересах Фонду, а також пропуск позовної давності, ухвалення з цих самих підстав та предмету рішення у справі 456/3389/19 Верховним Судом, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову прокурора.

Покликається на порушення прокурором процесуальних прав при повторному зверненні з аналогічним позовом, з тих самих підстав та з тим же предметом, обґрунтовуючи свою позицію у цьому контексті покликається на судову практику та висновки касаційного суду щодо поняття предмету та підстав позову.

Крім цього, звертає увагу, що Фонд з 15.09.2021 був залучений як правонаступник позивача до розгляду справи про визнання недійсним спірного договору та повернення майна у справі № 456/3389/19, шляхом заміни ДК «Укроборонпром» його правонаступником.

Таким чином, Верховний Суд залишив без розгляду позов прокурора в інтерсах держави в особі ДК «Укроборонпром», правонаступником якого є Фонд державного майна України, ДП «Укроборонресурси» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору та повернення майна, однак прокурор повторно звернувся до суду в інтересах Фонду у даній справі, при цьому суд погодився із доводами про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави, не врахувавши висновки касаційного суду.

Звертає увагу, що на момент укладення ним оспорюваного правочину ще не був створений ДК «Укроборонпром» та спірне майно не перебувало у сфері управління Фонду державного майна України, відтак такі не могли бути позивачами у справі.

При цьому, ДП «Укроборонресурси» не було включено у склад ДК «Укроборонпром».

Натомість, ЗУ «Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі» набрав чинності 09.07.2011, а пункт 1 ст 8 прикінцевих та перехідних положень такого передбачає, що закон набирає чинності з дня його опублікування і не передбачає можливість його застосування до правовідносин, які вже відбулися.

При цьому, наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення, тобто такі обставини вже мають існувати.

Також, не погоджується з висновками суду про невжиття Фондом заходів щодо оскарження в суді відчуження об`єктів нерухомості державної власності з приводу спірного майна, зокрема відношення Фонду щодо подання прокурором позову не стосувалося спірних договорів, а укладених у 2009-2010 роках ДП «Укроборонресурси» 25 договорів купівлі-продажу нерухомого майна у м. Стрий.

Крім цього, прокурор не долучив докази про те, коли Фонд отримав лист Спецвалізованої прокуратури регіону від 18.11.2021 щодо порушення інтересів держави під час укладення спірних договорів.

Натомість, звертаючись до суду з позовом, прокурор повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу та невжиття ним жодних заходів протягом розумного строку, який визначається судом, з врахуванням відповідних обставин.

Вважає, що подання позову після спливу місячного терміну пісдя складання листа, без доказів про отримання такого Фондом, не може свідчити про бездіяльність такого, з врахуванням необхідності дослідження архівних документів, з врахуванням часу укладення договорів.

Окремо зазначає про судову практику щодо правових висновків про «інтерес держави».

На думку апелянта, прокурорм не доведено зв`язку з проведенням аукціону 25.02.2010 та реалізацією йому майна за наслідками такого із спричиненням шкоди державі, з врахуванням фізичного зносу майна та невикористання його у виробничих процесах, зокрема таке майно з 2005 року не використовувалося за будь яким призначенням.

Звертає увагу на те, що незважаючи на відкриття 16.07.2019 Військовою прокуратурою Івано-Франківського гарнізону кримінального провадження № 00000066 за ч. 2 ст. 197-1 КК України за фактом самовільного захоплення земельної ділянки, де знаходиться спірне та інше майно, жодній особі не повідомлено про підозру, що теж свідчить про безпідставність позову.

Також, суд не врахував, що майно ДП «Укроборонресурси» у 2020 році передано в управління Фонду виключно з метою приватизації.

Не погоджується з висновком суду про те, що відчуження спірного майна було здійснено поза волею власника, всупереч інтересам держави і суспільства, а особа яка вчиняла правочин не мала необхідного обсягу дієздатності.

Так, на час проведення аукціону, власником майна військового містечка НОМЕР_2 була держава в особі Верховної Ради України, а таке майно перебувало у господарському віданні ДП МОУ «Укроборонресурси». Вказане майно було передано до статутного фонду ДП «Укроборонресурси» наказом Міністра оборони України № 13 від 11.01.2005 та згідно акту прийому-передачі від 31.01.2005.

23.03.2009 Міністерство оборони України видало наказ № 131 «Про надання згоди на відчуження майна ДП МОУ «Укроборонресурси» та надало згоду відчужити відповідне майно на аукціоні, зокрема будівлі та споруди на АДРЕСА_1 . Прийняттю цього рішення передувало погодження продажу у Фонді, а також висновок оцінювачів вартості майна, який був складений на замовлення ДП МОУ «Укроборонресурси».

Покликаючись на Порядок відчуження об`єктів державної власності, вважає, що на час укладення спірного правочину було дотримано вимоги цивільного та господарського законодавства.

При цьому, суд зробив висновок про те, що майно відчужене без дозволу Фонду та без згоди органу, до сфери управління якого таке належить.

Звертає увагу на те, що у листі Міністерства № 270/3/224 від 01.09.2009 зазначено про блокування попередніх рішень керівництва Міноборони без вказання конкретного наказу чи рішення, саме цим листом суд обгрунтував свої висновки без посилання на конкретні обставини справи.

Разом з цим, ні у Тимчасовому положенні про Фонд, ні у Положенні про Міністерство чи інших нормативно-правових актах не передбачено права на блокування чи відкликання, або скасування рішень Міністерства, тому висновок суду про те, що наказ Міноборони № 131 від 23.03.2009 був заблокований не відповідає обставинам справи, крім цього такий наказ не скасований, як і протокол аукціону та біржовий контракт.

Також зазначає, що ні Міністерство, ні Фонд після 12.05.2009, знаючи, що відчуження спірного майна відбувається на Західній універсальній товарній біржі на підставі наказу № 131 від 23.03.2009, знаючи про лист Фонду, не вжили будь яких заходів щодо припинення аукціону, що також свідчить про те, що відчуження вібулося за їхньої згоди.

Більше того, за фактом відчуження спірного майна був складений лист та звіт за результатами відчуження та використання коштів отриманих від продажу майна підприємства, який направлено на адресу Фонду.

Крім цього, лист Фонду про відкликання попереднього погодження не мав юридичного значення, оскільки органом управління майном ДП МОУ «Укроборонресурси» - Міністерством було прийнято рішення про відчуження майна з дотриманням Порядку № 803.

Не передбачено відкликання висновку і про ринкову вартість будівель і споруд, зокрема за адресою А 2735 на вул. Сколівській 14, який був додатком до листа Фонду державного майна України № 10-24-3305 від 11.03.2009.

Також, не погоджується із посиланнм суду на зміст доручення Першого віце-прем`єра КМУ О. Турчинова від 07.05.2009 № 24796/0/1-09 із висновком, що такий лист (доручення) підтверджує вибуття спірного майна на підставі оспорюваного договору поза волею власника, тобто держави, крім цього суд надає оцінку лише частині такого листа та не розкриває змісту такого.

Зокрема, у цьому листі не зазначено підстави прийняття такого та не вказано чому такий був надісланий Фонду.

В свою чергу, серед повноважень КМУ згідно Конституції України у відповідній редакції не було передбачено право на відкликання раніше наданих Фондом погоджень.

При цьому, судом не враховано, що тим же листом Фонд був зобов`язаний у тижневий строк надати вичерпну інформацію про кількість наданих погоджень на відчуження та оренду державного майна протягом 2008-2009 років.

Стверджує, що відчуження державного майна було погоджено Міністерством та Фондом і не заперечувалося КМУ та СБУ.

Покликання в оскаржуваному рішенні на документи та листи Фонду після 2018 року є безпідставним, оскільки такі не могли бути відомими учасникам спірних правовідносин.

Вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог та необгрунтував у який спосіб було порушено інтереси держави та суспільства, що свідчить про відсутність у прокурора підстав для представництва, зокрема прокурором не доведено спричинення у зв`язку з проведенням електронних торгів шкоди обороноздатності держави, враховуючи його знос та невикористання у виробничих процесах.

Звертає увагу, що згідно із п. 4 постанови КМУ від 09.12.2020 № 1229 передано Фонду до сфери управління об`єкти державної власності з метою їх подальшої приватизації згідно з додатком 2, у тому числі ДП «Укроборонресурси», що свідчить, що держава в особі уповноважених органів і надалі здійснює відчуження майна ДП «Укроборонресурси».

Крім цього, відповідач не може нести відповідальність по спливу тривалого часу, як добросовісний набувач, а суд не врахував фундаментальних принципів, згідно з яких ризик будь якої помилки покладається на саму державу.

Покликається у цьому контексті на судову практику, у тому числі Європейського суду з прав людини та вважає, що суд допустив неправильне застосування норм матеріального права.

Також зазначає про неправильно застосований судом спосіб захисту порушеного права, що є окремою підставою скасування оскаржуваного рішення.

Зокрема, віндикаційний позов має не договірний характер, тобто майно має перебувати у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Окремо зазначає, що не ґрунтуються на обставинах справи, приписах цивільного законодавства, практиці Верховного Суду та Європейського суду з прав людини висновки суду першої інстанції про подання позову з дотриманням позовної давності та безпідставно не застосовані наслідки спливу такої.

Вважає, що висновки суду у цій частині є взаємовиключними.

Так, незважаючи на висновки про те, що у даній категорії справ позовна давність не застосовується, суд повязує початок перебігу такої із датою внесення відомостей до ЄРДР №80000066 за ч. 4 ст. 197-1 КК України, при цьому для Фонду такий розпочався 15.04.2021, тому позовна даність не пропущена.

При цьому, на думку апелянта, строк давності розпочинає відлік з дня відчуження спірного майна, а саме 05.03.2010, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Наводить судову практику щодо початку перебігу позовної давності та аналізу термінів «довідався» та «міг довідатися».

Також зазначає про незрозумілий розподіл судових витрат у справі та стягнення судового збору лише з нього на користь прокуратури, при цьому, за висновками суду, інший відповідач ДП «Укроборонресурси» не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності при укладенні спірних договорів.

Просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29 листопада 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги.

07.03.2023 на адресу апеляційного суду надійшов відзив Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на обставини справи та заперечуючи доводи апеляційної скарги, просить відмовити у задоволенні такої.

20.03.2023 на адресу апеляційного суду надійшов відзив Фонду державного майна України на апеляційну скаргу, просить таку залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що станом на теперішній час саме Фонд державного майна України є уповноваженим суб`єктом з управління майном ДП «Укроборонресурси» з огляду на те, що Фонд державного майна України є правонаступником прав та обов`язків ДК «Укроборонпром».

19.05.2021 прокуратурою регіону проінформовано Фонд державного майна про порушення інтересів держави під час укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна у м. Стрий, на що Фонд державного майна надав відповідь про те, що не заперечує проти подання прокуратурою відповідних позовів до суду.

18.11.2021 заступник керівника Спеціалізованої прокуратури регіону направив лист на адресу позивача про порушення інтересів держави під час укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05.03.2010 між ОСОБА_1 та ДП «Укроборонресурси», однак, Фонд державного майна відповіді на вказаний лист не надав.

Наведені обставини, на думку суду, свідчать про нездійснення Фондом захисту інтересів держави, що проявляється у пасивній поведінці для захисту інтересів держави та підтверджує наявність «виключного випадку» для звернення прокурора з даним позовом до суду, у зв`язку з цим, 24.12.2021 Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону на підставі ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» листом повідомила Фонд державного майна України про намір здійснювати заходи представницького характеру для захисту порушених інтересів держави.

Таким чином, суд зазначив, що пред`явлення даного позову заступником прокурора регіону з інтересах держави в особі позивача викликано саме захистом інтересів держави у суді, оскільки останнім, як уповноваженим органом з управління об`єктами державної власності, заходів щодо оскарження у суді відчуження об`єктів нерухомості державної власності та повернення їх у державну власність до часу звернення з даною позовною заявою не вжито.

Суд врахував, що 31.01.2005 складено акт прийому передачі фондів та майна військової частини НОМЕР_2 до статутного фонду ДП МОУ «Укрборонресурси», зокрема, власником будівель та споруди військового містечка НОМЕР_2 в кількості 81-ї штуки, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 є держава в особі Верховної Ради України, у повному господарському віддані Державного підприємства Міністерства оборони України «Укроборонресурси».

У зв`язку з погодженням Фонду державного майна України на відчуження нерухомого майна 23.03.2009, Міністерством оборони України у відповідності до Постанови Кабінету міністрів України від 06.06.2007 № 803 «Про затвердження порядку відчуження об`єктів державної власності» видано наказ № 131 «Про надання згоди на відчуження майна державного підприємства Міністерства оборони України «Укроборонресурси», згідно якого ДП МОУ «Укробороноресурси» надано згоду здійснити відчуження майна згідно з Переліком будівель зі складськими приміщеннями ДП МОУ «Укроборонресурси» на які надається дозвіл на відчуження (додаток до наказу). Наказано директору ДП МОУ «Укробороноресурси» до 01.03.2010 здійснити відчуження майна шляхом продажу на аукціоні. У разі повторного проведення аукціону дозволено зменшити початкову вартість продажу майна не більше як на 30%.

Спірний договір купівлі - продажу укладений за результатами проведення 25.02.2010 Західною універсальною товарною біржою повторного аукціону з продажу частини майна ДП МОУ «Укроборонресурси», а саме сховища (склад) «Л-1», загальною площею 627,9 кв.м., огорожі № 4/11-73,0 м/п по АДРЕСА_1 , яке було продано за початковою ціною 67 381,06 грн. ОСОБА_1 , про що було оформлено біржовий контракт № 08-10/4.

05.03.2010 між ДП «Укроборонресурси» в особі ОСОБА_3 та Відповідачем ОСОБА_1 укладено спірний договір купівлі-продажу державного майна - 2/100 ідеальних частин будівель та споруд військового містечка № НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 , а саме: сховище (склад) «Л-1» загальною площею 627,9 кв.м., огорожа № 4/11 73,0 м/п., тобто частина військового містечка № НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 вибула з державної власності.

Разом з цим, оскільки державне майно відчужене без дозволу (погодження) Фонду державного майна України та без згоди органу, до сфери управління якого воно належить, крім того, за дорученням Кабінету Міністрів України всі погодження на відчуження державного майна державних підприємств Міноборони надані у 2009 році були відкликані, суд дійшов висновку, що спірне майно вибуло з державної власності всупереч встановленого законом порядку і умов набуття та припинення права власності, поза волею власника та інтересів держави, а особа, яка вчиняла правочин не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, відтак не було додержано вимог, необхідних для чинності правочину, визначених ст. 203 ЦК України.

Крім цього, суд зазначив, що початок відліку позовної давності для військової прокуратури Західного регіону України починається з 16.07.2019, а саме з дати внесення відомостей до ЄРДР №0000066 та подальшої перевірки прокуратури, а для Фонду державного майна України розпочався тоді, як Фонд став органом управління ДП «Укроборонресурси», 15 квітня 2021 року (підтвердженням є Акт приймання - передачі єдиного майнового комплексу державного підприємства «Укроборонресурси»), тому позовну давність не пропущено.

Перевіряючи оскаржуване рішення колегія суддів виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів, однак за їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Разом із тим, відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 Стрийської міської ради від 29.11.2005, власником будівель та споруди військового містечка НОМЕР_2 в кількості 81-ї штуки, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 є держава в особі Верховної Ради України в повному господарському віддані Державного підприємства Міністерства оборони України «Укроборонресурси» (т. 1 а.с.18-21).

Так, відповідно до наказу Міністерства Оборони України № 13 від 11.01.2005, додатково до статутного фонду державного підприємства Міністерства Оборони України «Укроборонресурси» передано майно 3205 центрально-автомобільної бази (військова частина НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ), визначене в переліку будівель та споруд, які передаються з військової частини НОМЕР_2 до статутного фонду державного підприємства Міністерства оборони України «Укроборонресурси»; переліку майна, яке передається з військової частини НОМЕР_2 до статутного фонду державного підприємства Міністерства оборони України «Укроборонресурси». Директору департаменту ресурсного забезпечення Міністерства оборони України організувати безоплатне вилучення та передачу 3205 центральної автомобільної бази (військова частина НОМЕР_2 ), а керівнику ДП Міністерства оборони України «Укроборонресурси» прийняти до статутного фонду майно, будівлі та споруди згідно з переліком (т.1 а.с. 100-106).

Згідно копії акту прийому передачі фондів та майна військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) від 31.01.2005, затвердженого Першим заступником Міністерства оборони України О.О. Стеценко 31.01.2005, фонди та майно військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) було передане до статутного фонду ДП МОУ «Укрборонресурси» (т.1 а.с. 23-25).

Як вбачається з копії Статуту Державного підприємства Міністерства Оборони України «Укроборонресурси», затвердженого Міністром оборони України 22.09.1997, Підприємство «Укроборонресурси» є державним підприємством, заснованим на майні, що є державною власністю, створеним МОУ і підпорядкованим йому. Згідно із п. 5.1. Майно підприємства становлять основні фонди то оборотні кошти, а також цінності, вартість яких відображається у самостійному балансі Підприємства. Згідно із п. 5.2. Майно підприємства, що є державною власністю, закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь які дії, які не суперечать чинному законодавству та цьому статуту (т.1 а.с. 27-36).

З копії наказу генерального директора Державного концерну «Укроборонпром» Перегудова Д.О. №106 від 01.03.2012, змінено найменування Державного підприємства Міністерства оборони України «Укроборонресурси» на Державне підприємство «Укроборонресурси» та внесено зміни до Статуту Державного підприємства «Укроборонресурси», виклавши його в новій редакції (т.1 а.с. 48).

Відповідно до договору купівлі - продажу частини будівель та споруд, який був посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Васьків Л.М., зареєстровано у реєстрі за № 289, укладеного 05.03.2010 між ДП МОУ «Укроборонресурси», в особі Перскова І.В. (продавець), який діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Березніковою С.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ 26.11.2009 за реєстровим № 6637, та ОСОБА_1 (покупець), продавець зобов`язується передати у власність покупцю 2/100 ідеальні частини будівель та споруд військового містечка НОМЕР_2 , а саме сховище (склад) «Л1» загальною площею 627,9 кв.м., огорожу №4/11 -73,0 м/п, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а покупець зобов`язується прийняти об`єкт продажу, сплатити ціну та зареєструвати об`єкт продажу.

Відповідно до п. 1.2. вказаного Договору, право власності на об`єкт продажу переходить до покупця з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації цього договору. Об`єкт продажу продано за 67 381,06 грн з ПДВ (п. 1.5 договору). Також підтверджено, що вказані кошти повністю оплачені покупцем ОСОБА_1 до підписання цього Договору, що стверджується наявними у матеріалах справи копіями квитанцій №350420003 від 04.03.2010, № 350520001 від 05.03.2010 (т.1 а.с. 49-52).

Згідно із актом приймання - передачі нежитлових будівель від 05.03.2010 ДП МОУ «Укроборонресурси» в особі генерального директора Шкіля І.А. передано у власність, а ОСОБА_1 прийняв у власність будівлі промисловості із складськими приміщеннями, що розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , а саме сховище (склад) 1979 року побудови «Л-1» 627,90 м.кв. та огорожу бетонну 1982 року побудови 73 м./п. (т.1 а.с. 53).

Так, з матеріалів справи вбачається, що листом Фонду державного майна України від 11.03.2009 № 10-24-3305, скерованого на адресу Міністерства Оборони України, погоджено відчуження шляхом продажу виключно на аукціоні нерухомого майна, що перебуває на балансі ДП МОУ «Укроборонресурси», відповідно до погоджених висновків про його вартість (т.1 а.с. 61).

Наказом Міністерства Оборони України від 23.03.2009 № 131 «Про надання згоди на відчуження майна державного підприємства Міністерства оборони України «Укроборонресурси», ДП МОУ «Укробороноресурси» було надано згоду здійснити відчуження майна згідно з Переліком будівель зі складськими приміщеннями ДП МОУ «Укроборонресурси» на які надається дозвіл на відчуження (додаток до наказу). Згідно п.2 вказаного наказу наказано директору ДП МОУ «Укробороноресурси» до 01.03.2010 здійснити відчуження майна шляхом продажу на аукціоні. У разі повторного проведення аукціону дозволено зменшити початкову вартість продажу майна не більше як на 30% (т.1 а.с. 62-65).

Відповідно до листа Фонду державного майна України від 12.05.2009 вих №10-24-6515, навиконання доручення Першого віце-прем`єра-міністра України О. Турчинова від 07.05.2009 №24796/0/1-09 відкликано листи щодо надання погодження на відчуження шляхом продажів об`єктів нерухомого майна, що обліковується на балансах державних підприємств, установ, організацій, які перебувають у сфері управління Міністерства оборони України, з поміж яких лист №10-24-3305від 11.03.2009 (ДП МОУ «Укроборонресурси») (т.1 а.с. 65).

Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності в розмірі 2/100 частки належать будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору-купівлі продажу частини будівель та споруд, зареєстрованого приватним нотаріусом Стрийського районного округу Васьків Л.М. за №289 від 05.03.2010 (т. 1 а.с. 68-84).

Звертаючись до суду із позовом, прокурор стверджує про недійсність договору купівлі-продажу 2/100 ідеальних частин будівель та споруд військового містечка № НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 від 03.03.2010, а саме сховища (склад) «Л-1», загальною площею 627,9 кв.м., огорожі № 4/11-73,0 м/п на АДРЕСА_1 , укладеного між ДП «Укроборонресурси» та фізичною особою ОСОБА_1 та просить суд витребувати таке майно у відповідача на користь держави в особі Фонду державного майна України.

Колегія суддів виходить з того, що правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Вказаною нормою права визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (частина третя статті 215, 216 ЦК України).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

У рішенні від 01 квітня 2008 року №4-рп/2008 Конституційний Суд України зазначив, що неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно із ч. 3 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (ч. 5 ст. 56 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Урегульовуючи розбіжності у раніше викладених правових позиціях, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року по справі № 912/2385/18 уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, зазначивши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Зокрема, бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Підсумовуючи викладене вище, необхідно відзначити, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру»).

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Як зазначалося вище, позов у даній справі прокурор подав в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, при цьому, з листа Спеціалізованої прокуратури у військовій сфері та оборонній сфері Західного регіону від 19.05.2021, вбачається що прокуратура зверталася до Фонду Державного майна України, з прохання повідомити про вжиті заходи щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладеними між ДП «Укроборонресурси» та третіми особами та повернення на користь держави нерухомого майна (т.1 а.с. 107).

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про Фонд державного майна України» передбачено, що Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

До основних завдань Фонду державного майна України належать, серед іншого, захист майнових прав державних підприємств, а також державних пакетів акцій (часток), що належать до сфери управління Фонду державного майна України на території України; здійснення контролю у сфері організації та проведення приватизації державного майна, відчуження державного майна випадках, встановлених законодавством, передачі державного майна в оренду або користування; повернення у державну власність державного майна, що було приватизоване, відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства; управління і здійснення контролю у сфері організації та проведення приватизації державного майна, відчуження державного майна випадках, встановлених законодавством, передачі державного майна в оренду або користування; повернення у державну власність державного майна, що було приватизоване, відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства; управління корпоративними правами держави, які перебувають у сфері його управління (п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про Фонд державного майна України»).

Поряд з цим, незважаючи на проінформованість у травні 2021 року прокуратурою регіону про порушення інтересів держави під час укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 05.03.2010 у м. Стрий між ОСОБА_1 та ДП «Укроборонресурси», Фонд державного майна, як зазначалося вище відповідного позову не подав.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що звертаючись до суду з вказаним позовом, прокурор дотримався наведених вище вимог закону, оскільки встановивши факт порушення інтересів держави та залишення поза увагою відповідних обставин уповноваженим органом, повідомив про вижиті заходи представницького характеру з метою усунення порушень за вказаним фактом, однак Фонд державного майна України, свою позицію щодо порушення інтересів держави жодним чином не висловив, про наміри самостійно звернутися з позовом до суду не заявив, як і не спростував твердження прокуратури регіону щодо виявлених порушень законодавства.

Іншими словами, сам факт незвернення до суду органу, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, свідчить про те, що такий орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з цим, у прокурора виникають обґрунтовані підстави для звернення до суду, що узгоджується із позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18.

В свою чергу, ДП «Укроборонресурси» створене з метою виробництва технічних засобів транспортування, зберігання та видачі пального для Збройних Сил України, а також виготовлення іншої продукції, товарів народного споживання, надання послуг для задоволення потреб народного господарювання і населення України, виконання держзамовлення в повному обсязі.

Відповідно до п.п. 1.1 Статуту державного підприємства «Укроборонресурси», затвердженого Міністром оборони України 22.09.1997, чинного на момент укладення оспорюваного договору, останнє є державним підприємством, заснованим на майні, що є державною власністю, створеним Міністерством оборони України і підпорядкованим йому.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2011 № 374 Державне підприємство «Укроборонресурси» включено до складу Державного концерну «Укроборонпром».

Поряд з цим, відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1229 «Деякі питання діяльності Державного концерну Укроборонпром» ДП «Укроборонресурси» виключено зі складу підприємств-учасників Концерну.

Цією ж постановою єдиний майновий комплекс ДП «Укроборонресурси» передано до сфери управління Фонду державного майна України з метою його подальшої приватизації.

15.04.2021 на виконання постанови Кабінету Міністрів України № 1229 складено Акт приймання-передачі, затверджений Головою Фонду державного майна України, відповідно до якого єдиний майновий комплекс ДП «Укроборонресурси» передано з управління ДК «Укроборонпром» до сфери управління Фонду державного майна України.

Таким чином, Фонд державного майна України є уповноваженим суб`єктом з управління майном ДП «Укроборонресурси» з огляду на те, що Фонд державного майна України є правонаступником прав та обов`язків ДК «Укроборонпром».

У цьому, контексті колегія суддів враховує і те, що прокурор вже звертався у 2019 році з схожим позовом до відповідача ОСОБА_1 та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу 2/100 ідеальних частин будівель та споруд військового містечка № НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 , а саме: сховища (склад) «Л-1» загальною площею 627,9 кв. м, огорожі № 4/11-73,0 м/п по АДРЕСА_1 , укладений між ДП «Укроборонресурси» та ОСОБА_1 ; повернути державі Україна в особі ДК «Укроборонпром» в повне господарське відання ДП «Укроборонресурси» вищевказане майно, яке було передано на виконання недійсного правочину - договору купівлі-продажу від 05 березня 2010 року, укладеного між ДП «Укроборонресурси» та ОСОБА_1 .

Таким чином, спірні правовідносини вже були до певної міри предметом судового розгляду та правової оцінки, з приводу чого існують відповідні судові рішення.

Зокрема, рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15 червня 2020 року в задоволенні позову заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі ДК «Укроборонпром», ДП «Укроборонресурси» відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15 червня 2020 року скасовано та ухвалено нову постанову про задоволення позову.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 2/100 ідеальних частин будівель та споруд військового містечка № НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 , а саме: сховища (склад) «Л-1» загальною площею 627,9 кв. м, огорожі № 4/11-73,0 м/п по АДРЕСА_1 , укладений між ДП «Укроборонресурси» та ОСОБА_1 .

Повернуто державі Україна в особі ДК «Укроборонпром» в повне господарське відання ДП «Укроборонресурси» майно, 2/100 ідеальних частин будівель та споруд військового містечка № НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 , а саме: сховища (склад) «Л-1» загальною площею 627,9 кв. м, огорожі № 4/11-73,0 м/п по АДРЕСА_1 , переданого на виконання договору купівлі-продажу від 05 березня 2010 року, укладеного між ДП «Укроборонресурси» та ОСОБА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Разом з цим, постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року, справа № 456/3389/19 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15 червня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року скасовано.

Позов заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Державного концерну «Укроборонпром», правонаступником якого є Фонд державного майна України, Державного підприємства «Укроборонресурси» до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та повернення майна залишено без розгляду.

Зокрема, касаційний суд зазначив, що при вирішенні спору суди не врахували, що позов у цій справі прокурор подав в інтересах держави в особі ДК «Укроборонрпом» та ДП «Укроборонресурси», однак відповідно до абзацу третього частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» заборонено здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, відтак врахувавши висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року в справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21) та положення пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України, суд скасував судові рішення першої та апеляційної інстанцій та залишив позов без розгляду.

У частині першій статті 2 ЦПК України зазначено, що метою цивільного судочинства визначено ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першоїстатті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За статтями 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті).

Відповідно до частини четвертої ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі №183/1617/16-ц зроблено висновок, про те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Відповідно до статті 1 Закону України від 21 вересня 1999 року № 1075-XIV «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» (далі Закон) військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Міністерство оборони України, як центральний орган управління Збройних Сил України, здійснює відповідно до Закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, у тому числі у разі їх розформування (частина друга статті 2 Закону).

Відповідно до частини другої статті 3 Закону з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). Військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо (частина перша статті 4 Закону).

Згідно статті 317 ЦК України право розпорядження майном, належить власникові.

Відповідно до ст. 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України забезпечує рівні умови розвитку всіх форм власності; здійснює управління об`єктами державної власності відповідно до закону, спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади.

Частинами 2, 3 статті 326 ЦК України встановлено, що від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Управління об`єктами державної власності відповідно до статті 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Об`єктами управління державної власності в силу вимог частини 1 статті 3 цього Закону, серед іншого, є державне майно, надане суб`єкту господарювання на праві господарського відання відповідно до норм чинного законодавства.

Згідно з п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України №803 від 06 червня 2007 року «Про затвердження Порядку відчуження об`єктів державної власності», відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами.

Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна.

Законом України «Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі» визначено особливості та правові основи управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

За частинами першою та другою статті 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.

В свою чергу, 30.12.2008 Міністерство оборони України зверталось з листом вих. №220/5456 до Фонду державного майна України щодо надання погодження на відчуження шляхом продажу об`єктів нерухомості, що перебувають на балансі ДП МОУ «Укроборонресурси», розташованих за адресою: Львівська область, м. Стрий, вул. Сколівська,14 і м. Одеса.

11.03.2009 Фонд державного майна України погодив таке відчуження шляхом продажу виключно на аукціоні нерухомого майна, що перебуває на балансі ДП МОУ «Укроборонресурси».

У зв`язку з погодженням Фонду державного майна України на відчуження нерухомого майна 23.03.2009, Міністерство оборони України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 № 803 «Про затвердження порядку відчуження об`єктів державної власності» видало наказ № 131 «Про надання згоди на відчуження майна державного підприємства Міністерства оборони України «Укроборонресурси».

Згідно вказаного наказу ДП МОУ «Укробороноресурси» надано згоду здійснити відчуження майна згідно з Переліком будівель зі складськими приміщеннями ДП МОУ «Укроборонресурси» на які надається дозвіл на відчуження (додаток до наказу). Також згідно з п. 2 вказаного наказу наказано директору ДП МОУ «Укробороноресурси» до 01.03.2010 здійснити відчуження майна шляхом продажу на аукціоні. У разі повторного проведення аукціону дозволено зменшити початкову вартість продажу майна не більше як на 30%.

Відповідно до пункту 2 Інформаційної довідки за підписом Директора Департаменту економічної та господарської діяльності Міністерства оборони України ОСОБА_4 до наказу Міністра оборони України № 131 від 23.03.2009 встановлено, що метою видання цього наказу є дотримання вимог чинного законодавства в частині, що регулює відчуження державного майна і розподіл функціональних повноважень між суб`єктами управління і суб`єктами господарювання Міністерства оборони України, створення умов для відчуження майна ДП МОУ «Укроборонресурси». Пунктом 1 Інформаційної довідки передбачено, що видання цього наказу Міністра оборони України обумовлене вимогами Постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 №803 «Про затвердження Порядку відчуження об`єктів державної власності», а також вказано, що пропозиції ДП МОУ «Укроборонресурси» підтримані на засіданні постійно діючої комісії з питань використання фондів та земель оборони, які вивільняються в ході реформування Збройних Сил України. Пункт 3 Інформаційної довідки передбачає, що вказаним наказом Міністра оборони України передбачається надання згоди на відчуження промислових будівель з складськими приміщеннями ДП МОУ «Укроборонресурси», а кошти, які надійдуть від реалізації цього майна будуть використані підприємством відповідно до законодавства України.

Разом з цим, 12 травня 2009 року Фонд державного майна України надіслав лист до Міністерства оборони України щодо відкликання листів погоджень на відчуження державного майна, які перебувають у сфері управління міністерства.

При цьому, 05 березня 2010 року був укладений спірний договір купівлі-продажу між ДП МОУ «Укроборонресурси» (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) за результатами проведення 25.02.2010 Західною універсальною товарною біржою повторного аукціону з продажу частини майна ДП МОУ «Укроборонресурси», а саме сховища (склад) «Л-1», загальною площею 627,9 кв.м., огорожі № 4/11-73,0 м/п по АДРЕСА_1 , яке було продано за початковою ціною 67 381,06 грн. ОСОБА_1 , про що було оформлено біржовий контракт № 08-10/4.

Безумовним є те, що внаслідок укладання цього договору частина військового містечка № НОМЕР_2 на АДРЕСА_1 вибула з державної власності.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з тим, що спірне майно вибуло поза волею власника та інтересів держави, оскільки було відчужене без дозволу (погодження) Фонду державного майна України та без згоди органу, до сфери управління якого воно належить, оскільки в той час рішення суб`єкта управління майном - Міністра оборони України було заблоковано (відкликано).

Більше того, за дорученням Кабінету Міністрів України всі погодження на відчуження державного майна державних підприємств Міноборони надані у 2009 році були відкликані.

Таким чином, висновок суд першої інстанції про те, що відчуження спірного державного майна було здійснено поза волею власника, всупереч інтересам держави і суспільства, а особа, яка вчиняла правочин не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, відтак, не було додержано вимог, необхідних для чинності правочину, визначених ст. 203 ЦК України, є обгрнутованим.

Зокрема, наявність відповідних обставин на момент укладання спірного договору підтверджуються наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами, а саме:

дорученням Кабінету міністрів України від 07.05.2009 № 24796/0/1-09, яким зобов`язано Фонд державного майна зупинити надання погоджень на відчуження та оренду державного майна державних підприємств Міноборони, а погодження, надані на відчуження державного майна у 2009 році - відкликані, що підтверджується дорученням Кабінету міністрів України від 07.05.2009 № 24796/0/1-09, листом ФДМ України № 10-24-6515 від 12.05.2009, листом ФДМ України № 10-24-10869 від 04.06.2020;

наказом МОУ № 131 від 23.03.2009 «Про надання згоди на відчуження майна ДП МОУ «Укроборонресурси» - заблоковано (відкликано) - що підтверджується листом Міністерства оборони України №270/3/224 від 01.09.2009;

листом Фонду державного майна України №10-24-3305 від 11.03.2009, яким надано погодження Міністерству оборони України на відчуження шляхом продажу об`єктів нерухомості, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 - відкликано, що підтверджується листами ФДМ України № 10-24-6515 від 12.05.2009, №10/24/7266 від 11.04.2018 та №10-24-13941 від 01.08.2019, а також листом головного управління майна та ресурсів МОУ від 10.02.2020;

висновком про ринкову вартість будівель та споруд за адресою: №А2735 по АДРЕСА_2 погоджений ФДМ України 16.02.2009, який був додатком до листа ФДМ України №10-24-3305 від 11.03.2009 - відкликано, що підтверджується листами ФДМ України № 10-24-6515 від 12.05.2009, №10/24/7266 від 11.04.2018 та №10-24-13941 від 01.08.2019.

Крім цього, наявні в матеріалах справи докази, у тому числі лист ФДМУ № 10-24-10869 від 04.06.2020, свідчать про те, що жодних пропозицій, звернень у подальшому від Міністерства оборони України стосовно спірного майна до Фонду державного майна України не находило, а відповідно не приймалось й інших рішень, в тому числі й щодо підтвердження або скасування Наказу МОУ № 131 від 23.03.2009 «Про надання згоди на відчуження майна ДП МОУ «Укроборонресурси», який так і залишався заблокованим (вікликаним) на момент укладання спірного правочину.

Доводи апеляційної скарги не спростовують зазначених висновків та про протилежне не свідчать.

Поряд з цим, заперечуючи позовні вимоги та не погоджуючись із висновками суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 також покликається на пропус позовної давності прокурором, що має наслідком відмову у позові, про що зроблено заяву під ча розгляду справи по суті у суді першої інстанції.

Так? відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропуск строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Для того, щоб зробити висновок про те, що позовна давність спливла, необхідно встановити чи належало позивачу суб`єктивне право, про захист якого він просить, чи воно порушувалося відповідачем, і якщо так, то з якого моменту про це дізналася або повинна була дізнатися особа, чине зупинявся або не переривався строку давності, і нарешті, чи не було поважних причин його пропущення.

Якщо в результаті дослідження доказів у судовому засіданні буде встановлено, що право позивача порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі ст.267 ЦК України ухвалює рішення, яким відмовляє в позові у зв`язку із закінченням строку позовної давності, а при визнанні причин пропущення такого строку поважними, порушене право має бути захищене.

Якщо ж буде встановлено, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення про відмову в задоволенні позову саме із цих підстав, а не через пропущення строку позовної давності.

З огляду на викладене, суд може застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності лише у разі обґрунтованості позовних вимог, тобто лише у разі визнання судом того, що відповідач ОСОБА_1 порушив відповідне суб`єктивне право позивача (держави в особі відповідних органів).

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги на спростування висновків суду у цьому контексті, колегія суддів зазначає таке.

Вирішуючи виключну правову проблему Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року по справі № 362/44/17 відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 5 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (№ 3-604гс16), а також висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 березня 2018 року у справі№ 904/10673/16, про те, що приписи про позовну давність до позовних вимог про витребування майна не застосовуються.

Зазначене спростовує протилежні доводи сторони позивача.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, позовна давність починає обчислюватися з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушеннясвого права або про особу, яка його порушила.

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності починається з одного й того самого моменту: коли особа, право якої порушено, довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №359/2012/15-ц.

Врахувавши доводи прокурора, суд першої інстанції виходив з того, що позовна давність у даній справі починає обчислюватись з дня, коли прокурором Західного регіону України було встановлено факт незаконного вибуття спірного нерухомого майна з державної власності, а саме після внесення 16.07.2019 Військовою прокуратурою Івано-Франківського гарнізону до ЄРДР №00000066 відомостей про вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, суд першої інстанції не звернув увагу, що Фонд державного майна раніше знав про відчудження спірного майна, оскільки ДП «Укроборонресурси» 23.10.2010 за № 134 направив лист про результати відчудження та використання коштів, отриманих від продажу майна підприємства за адресою АДРЕСА_1 , про що Фонд повідомив адвоката Василишина І.Й. у відповіді від 27.11.2020 за № К-24-24309.

В свою чергу, 20.04.2023 ОСОБА_1 подав апеляційному суду клопотання про доручення доказів, в якому спростовуючи висновки місцевого суду щодо початку перебігу позовної давності у даній справі, покликається на досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000004 від 21.03.2013 за фактом незаконного відчуження службовими особами Концерну «Військторсервіс» об`єктів нерухомого майна концерну на суму понад 28 млн. грн. за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 423, ч. 2 ст. 364 КК України.

Так, з ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 09 січня 2014 року, справа № 757/751/14 дійсно слідує, що прокуратурою Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000004 від 21.03.2013 за фактом незаконного відчуження службовими особами Концерну «Військторгсервіс» об`єктів нерухомого майна.

Також слідчим суддею встановлено, що впродовж 2007 - 2011 років всупереч вимог ст. 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», п.п. 6, 50 «Порядку відчуження об`єктів державної власності», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 № 803 та п. 4.4. Статуту Концерну «Військторгсервіс», без рішення Міністерства оборони України, погодженого з Фондом державного майна України, та згоди Кабінету Міністрів України, відчужено понад 40 об`єктів нерухомого майна, яке перебувало на балансі Концерну «Військторгсервіс» та являлось державною власністю під управлінням Міністерства оборони України.

Зокрема, згідно повідомлення Фонду державного майна України від 20.03.2013 № 10-24-3491, фонд листами від 27.01.2009 № 10-24-1024 та від 24.02.2009 № 10-24-2486 надав в установленому порядку погодження на відчуження об`єкту нерухомості Концерну «Військторгсервіс», однак на виконання доручення Кабінету Міністрів України від 07.05.2009 № 24796/0/1-09 зазначені листи Фондом державного майна України були відкликані.

Власне про виконання доручення Першого віце-прем`єра-міністра України О. Турчинова від 07.05.2009 №24796/0/1-09 та лист Фонду державного майна України від 12.05.2009 вих №10-24-6515 про відкликання листів щодо надання погодження на відчуження, шляхом продажів об`єктів нерухомого майна, що обліковується на балансах державних підприємств, установ, організацій, які перебувають у сфері управління Міністерства оборони України, з поміж яких і лист №10-24-3305 від 11.03.2009 (ДП МОУ «Укроборонресурси»), на підставі якого відчужено майно у спірних правовідносинах, покликається і прокурор у своїх доводах, а також суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні (т. 1 а.с. 61).

Іншими словами, Фонду державного майна України у 2010 році, а прокурору у 2013 році було відомо про порушення прав та інтересів держави щодо незаконного відчуження відповідних об`єктів нерухомого майна, яке перебувало в управлінні Міністерства оборони України, оскільки в у листі ДП «Укроборонресурси» від 23.10.2010 за № 134 повідомлено Фонд про результати відчудження та використання коштів, отриманих від продажу майна підприємства за адресою АДРЕСА_1 , а в ухвалі слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 09 січня 2014 року йдеться про відкликання Фондом держмайна листів щодо надання погодження на відчуження шляхом продажів об`єктів нерухомого майна, що обліковується на балансах державних підприємств, установ, організацій, які перебувають у сфері управління Міністерства оборони України.

Таким чином, колегія суддів не може погодитися із висновком місцевого суду стосовно дотримання прокурором строків на звернення до суду з позовною заявою у січні 2022 року.

За таких обставин колегія суддів приходить висновку про пропуск прокурором позовної давності на звернення до суду з вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна, переданого на виконання недійсного правочину - договору купівлі-продажу, та як наслідок про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із цим, що свідчить про підставність апеляційної скарги та необхідність скасування оскаржуваного рішення з одночасним ухваленням нового про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем позовної давності.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України колегія суддів віршує питання розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29 листопада 2022 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову Першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах держави в особі його органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Фонду державного майна України до Державного підприємства "Укроборонресурси", ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу 2/100 ідеальних частин будівель та споруд військового містечка № НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 від 05.03.2010, а саме: сховища (склад) «Л-1», загальною площею 627,9 кв. м., огорожі № 4/11-73,0 м/п по АДРЕСА_1 , укладеного між ДП «Укроборонресурси» та фізичною особою ОСОБА_1 , витребування від ОСОБА_1 на користь держави в особі Фонду державного майна України майно - 2/100 ідеальних частин будівель та споруд військового містечка № НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 , а саме: сховище (склад) «Л-1», загальною площею 627,9 кв. м., огорожу № 4/11-73,0 м/п по АДРЕСА_1 , переданого на виконання недійсного правочину - договору купівлі-продажу від 05.03.2010 відмовити, у зв`язку з пропуском позивачем позовної давності.

Стягнути із Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5763 (п`ять тисяч сімсот шістдесят три) гривень 00 копійок, сплачений за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 20 липня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк