Провадження № 2/761/4908/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Пономаренко Н.В.

за участю секретаря: Бражніченко І.О.

позивача

(первісний позов та відповідача по зустрічному) ОСОБА_1

представника відповідача

(первісний позов та позивача по зустрічному) Сергієнко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному провадженні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та неустойки за договором позики та поруки та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та неустойки за договором позики та поруки, у якій позивач за первісним позовом просить суд: стягнути солідарно з відповідачів за цим позовом на користь позивача 1 632 422, 30 грн. суми основного боргу, 371 826,72 грн. пені та 34446,36 грн. 3% річних, загалом 2 038 695,38 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.02.2021 року був укладений письмовий договір позики, предметом якого було передання у безвідсоткову позику позикодавцем позичальнику ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 1 238 760 грн., що на день передачі грошей відповідала еквівалентові сумі 44 640 доларів США за середнім курсом 27, 75 грн. - 1 долар США. Укладений договір позики грошових коштів між заявником та боржником, є письмовим правочином, який відповідає формі передбаченої ст. ст. 207, 640, 1047 ЦК України, оскільки боржником в той же день, 06.02.2021 року було надано розписку, підписану ним власноручно про отримання ним всієї суми грошових коштів. Строк повернення згідно п. 2.1 Договору - до 06.02.2022 року.

У позовній заяві із урахуванням відповіді на відзив вказано, що з метою забезпечення виконання позичальником - ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договором позики від 06.02.2021 року, 06.02.2021 року був укладений договір поруки між позикодавцем (позивачем по справі) та поручителем: ОСОБА_4 згідно з яким поручителі зобов`язувалась перед позикодавцем відповідати за виконання позичальником зобов`язань за договором позики від 06.02.2021 року.

Позивачем вказано, що свої зобов`язання щодо своєчасного повернення суми боргу Відповідач 1 не виконав. Загальна сума боргу на момент звернення позивача до суду становить 44 640 доларів США, що на день звернення до суду, згідно офіційного курсу НБУ (36, 5686 грн. за 1 долар США) на 19.09.2022 року, становить 1 632 422, 30 гривень.

Так, позивачем вказано, що згідно умов п. 4.2. договору позики від 04.04.2020 року, в разі прострочення виплати позики у відповідності до графіку виплат пп. 3.4.1 - 3.4.2, позичальник, виплачує позикодавцю пеню в розмірі 1% (одного відсотка) невчасно виплаченої суми позики за кожен день прострочки, а тому з відповідачів підлягає стягненню розмірі пені за період з 19.09.2021 по 19.09.2022 в розмірі 371 826,72 грн. Окрім того, позивач вказує, що в порядку ст. 625 ЦК України з відповідачів підлягає стягненню три відсотки річних за весь період прострочення, а саме з 06.02.2022 по 19.09.2022 у загальному розмірі 34 446,36 грн.

У зв`язку із наведеним позивач просив суд позовну заяву задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.12.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та неустойки за договором позики та поруки. Розгляд вказаної цивільної справи проводити в порядку загального позовного провадження.

20.04.2023 до суду надійшов поданий представником відповідача ОСОБА_4 - адвокатом Левадним Олександром Віталійовичем в порядку ст. 193 ЦПК України зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.04.2023 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та неустойки за договором позики та поруки - зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним, відповідно до якого позивач за зустрічним позовом просила суд визнати договір поруки віл 06.02.2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 недійсним.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви вказано, що з 2019 року чоловік відповідачки 2 за первісним позовом ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , захворів. І в результаті помер ІНФОРМАЦІЯ_2 від ракової інтоксикації, СА сліпої кишки ст.ІІІ. Приблизний час між початком захворювання і смертю 2 роки, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №245 від 09.06.2021 року. До кола членів сім`ї померлого належала лише його дружина ОСОБА_4 , відповідач 2 за первинним позовом, яка постійно з ним проживала як з чоловіком та здійснювала постійний за ним догляд. Позивач за зустрічним позовом вказує, що підписувала договір поруки від 06.02.2021 року, але заявляє, що у зв`язку з тим, що чоловіку ОСОБА_5 потрібен був цілодобовий нагляд і допомога, то вона не виїжджала на місце укладання договору поруки, а саме до міста Чернігів 06.02.2021 року. Вказано, що договір позики від 06.02.2021 року не мав на увазі видачу коштів, а був результатом укладеного раніше договору позики від 2019 року на суму 13 000 дол. США, а також донараховані на залишок суми відсотки та пеня. У зв`язку із зазначеним позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 вказує, що під впливом тяжких обставин підписала останню сторінку договору поруки, який їй приніс син, ОСОБА_3 , за адресою її місця проживання. Даний договір поруки був вкрай невигідним для позивачки за зустрічним позовом у зв`язку з тим, що вона не мала часу ознайомитися з ним в повному обсязі, не отримала другий примірник. Проте відповідач 2 за первісним позовом і не вважала, що договір є укладеним у зв`язку з тим, що додатково планувалось оформлювати забезпечення до договору позики. Але у зв`язку з тим,,що чоловік її тяжко хворів, вона не мала можливості займатися оформленням договору застави на майнові права. Так позивач за зустрічним позовом вважає, що під впливом тяжких обставин, адже її найдорожча людина була в тяжкому стані, вона підписала на прохання сина ОСОБА_3 , відповідача 1 за первісним позовом, договір поруки від 06.02.2021 року.

Окрім того, в обґрунтування підстав зустрічного позову вказано, що позика в сумі 44 640,00 доларів США ОСОБА_3 не передавалась, сама вона, як уже зазначала 06 лютого 2021 року не була присутня в місті Чернігові на укладанні договору, а договір пізніше був їй переданий для підписання. Підтвердженням того, що грошові кошти не передавались відповідачу ОСОБА_3 є і інформація згідно п. 5.1 до договору позики від 06.02.2021 року, в якому зазначено, що забезпеченням зобов`язань позичальником перед позикодавцем по цьому Договору є майнові права на 100% квартири загальною площею 116 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що належить поручителю за цим договором - ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про участь у ФФБ (вид А), договору №149 про участь внесками в завершенні будівництва житлового комплекс) по АДРЕСА_2 , однак договір позики не містить відкладних умов щодо оформлення договору застави. На підтвердження того, що саме на момент укладення Договір поруки від 06.02.2021 р. позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 знаходилася під тиском обставин, що зашкодили її волевиявленню та змусили її підписати несправедливий спірний договір на будь-яких умовах та в будь-якій редакції надає свідоцтво про смерть її чоловіка та лікарське свідоцтво про смерть.

Також у зустрічній позовній заяві зазначено, що з аналізу умов укладених договорів між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , наявних рішень на сайті судової влади України вбачається, що саме цю фінансову діяльність із наданням позик небанківськими фінансовими установами мав на увазі позивач за первісним позовом, укладаючи договір позики та поруки. Всупереч нормам права, з відкритих публічних джерел вбачається, що ОСОБА_1 не є суб`єктом підприємницької діяльності, у зв`язку із чим, ОСОБА_4 вказує, що викладене вище дає підстави дійти висновку, що оскаржуваний договір укладений особою, яка не мала права на укладання такого договору, адже, діяльність за КВЕДом 64.92 виконавцем не зареєстрована в установленому Законом порядку, а тому він не спрямований на настання реальних наслідків, - тому підлягає скасуванню на підставі ч. 2 та ч. 5 ст. 203 ЦК України.

20.04.2023 року до суду надійшов відзив відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 на позовну заяву в якому вона просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відзиві вказано, що ОСОБА_4 доглядала за своїм покійним вже чоловіком близько 2-х років, а тому саме 06.02.2021 року не могла бути присутньою у м. Чернігові під час підписання договору позики, вона не відмовляється від справжності свого підпису на ньому і договорі поруки, зазначаючи, що зробила це на прохання відповідача 1 ОСОБА_3 . Крім того, у вказано, що оскільки не було оформлено заставу, то і ніяких розрахунків між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 не велося. Відповідачем за первісним позовом ОСОБА_4 вказано, що до матеріалів позову не додано доказів надсилання вимоги позикодавця до поручителя, тому у нього не виникло право дострокової вимоги. У відзиві також зазначено, що ОСОБА_4 не було відомо про жодний з фактів повернення чи неповернення грошей з боку позичальника на користь Позикодавця, відповідно до п. 3.5 договору позики. Окрім того відповідачем за первісним позовом вказано, що нарахування 3 % річних згідно ст. 625 ЦК України із 24.02.2022 року є неправомірним, оскільки згідно п. 18 Перехідних та Прикінцевих положень ЦК України. При цьому, у відзиві також вказано, що на договорі поруки від 04.04.2020 року відсутній підпис ОСОБА_6 , вказано, що про невідповідність обставинам договору позики із-за того, що в цифровому вигляді позика становила 44 640 доларів США, а у лапках зазначено словами: «шістдесят п`ять тисяч». Відповідачем за первісним позовом вказано, що у договорі позики від 06.02.2021, відсутні пункти 3.4.1 та 3.4.2 а тому відсутні підстави стягнення згідно пункту 4.2 пеню у розмірі 1% від невчасно сплаченої суми позики за кожний день прострочення.

09.05.2023 до суду надійшла відповідь позивача за первісним позовом на відзив відповідача у якому останній просив задовольнити позовну заяву у повному обсязі, а також викладено заперечення зазначені у відзиві. З поміж іншого у вказаній відповіді на відзив вказано, що зазначення позивачем у позові щодо договору поруки від 04.04.2020 року є хибним та здійснено помилково, це інший договір поруки до іншого договору позики, який не розглядається в рамках даної справи. Позивач за первісним позовом вказує, що в даній справі мова йде про договір поруки від 06.02.2021 року.

17.05.2023 до суду надійшов відзив відповідача за зустрічним позовом на зустрічний позов в якому вказано, що позивачем за зустрічним позовом не доведено належними та допустимими доказами обставини недійсності договору поруки від 06.02.2021, а тому він просив відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києві від 31.05.2023 закрито підготовче провадження по вказаній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному провадженні.

Позивач за первісним позов та відповідача по зустрічному позову ОСОБА_1 в судовому засіданні первісну позовну заяву підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити у повному обсязі та заперечував щодо задоволення зустрічної позовної заяви.

Представник відповідача за первісним позов та позивача по зустрічному ОСОБА_4 - адвокат Сергієнко Н.О. заперечувала в частині заявлених до відповідача ОСОБА_4 , а стосовно позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 залишила на розсуд суду. Окрім того Сергінєнко Н.О. підтримала зустрічний позов та просила його задовольнити.

Відповідачем за первісним та третьою особою за зустрічним позовом ОСОБА_3 відзиву на позов надано не було, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Вимогами ч.1 ст.1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

В свою чергу, приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 06.02.2021 року між позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 та відповідачем за первісним позовом ОСОБА_3 в письмовій формі укладено Договір позиви, відповідно до умов якого ОСОБА_1 в порядку та на умова, визначених цим договором надає ОСОБА_3 безвідсоткову позику у сумі 1 238 760,00 грн., що на день передачі грошей відповідала еквіваленту сумі 44 640 доларів США за середнім курсом купівлі-продажу долара США 27,75 грн. - 1 дол. США (на 05.02.2021), а ОСОБА_3 зобов`язується повернути ОСОБА_1 суму грошових коштів, що на момент повернення буде еквівалента сумі 44 640 доларі США, строк надання позики 12 місяців з моменту реальної передачі всієї грошової суми та підписання договору позики і повинна бути повернута до 06.02.2022. Договір позики також підписано поручителем ОСОБА_7 (п.п. 1, 2 Договору позики від 06.02.2021) (а.с. 13-15). Оригінал вказаного договору досліджено судом в судовому засіданні.

Відповідно до п. 3.2 та 3.3. вказаного договору позика надається шляхом передачі готівки із рук позикодавця в руки позичальника. Факт отримання грошових коштів позичальником від позикодавця підтверджується підписами сторін на цьому Договорі та розписка видана позикодавцю.

На підтвердження отримання грошових коштів за вказаним договором ОСОБА_3 була власноруч підписана розписка, якою він підтвердив отримання від ОСОБА_1 кошти, в якості позики, у сумі 1 238 760, 00 грн., що на день передачі грошей відповідала еквівалентові 44 640 доларів США. Оригінал вказаної розписки досліджено судом в судовому засіданні (а.с. 16).

Таким чином, відповідачем ОСОБА_3 підтверджено отримання грошових коштів, в якості позики відповідно до умов викладених у договорі позики від 06.02.2021.

Пунктом 3.4. зазначеного Договору позики визначено порядок сплати позики частинами.

Так, відповідно до пунктів 3.5. та 3.6. позика повертається шляхом передачі готівки із рук позичальника в руки позикодавця. Підтвердження поверхня позики є передача розписки позикодавцем - позичальником.

Таким чином, під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що ним було надано у позику відповідачу грошові кошти у сумі в сумі 1 238,760 грн., що на день передачі грошей відповідала еквіваленту сумі 44 640 доларів США, згідно договору позики від 06.02.2021, а відповідач ОСОБА_3 зобов`язався повернути позивачеві за первісним позовом ОСОБА_1 суму грошових коштів, що на момент повернення буде еквівалента сумі 44 640 доларі США до 06.02.2022, доказів, що відповідач ОСОБА_3 за первісним у встановлений строк виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики, матеріали справи не містять. Окрім того, наявність оригіналу розписки ОСОБА_3 про отримання грошових коштів згідно договору позики від 06.02.2021 у позивача за первісним позовом ОСОБА_1 також підтверджує, що сума позики не була повернута ОСОБА_1 .

В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що 06.02.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір позики за яким ОСОБА_4 зобов`язується перед ОСОБА_1 відповідати за виконання ОСОБА_3 по всім його зобов`язанням, що виникли з договору позики від 06.02.2021 (а.с. 11-12). Відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 не заперечувала свого підпису на вказаному договорі.

Згідно п. 2 вказаного Договору поруки поручителю добре відомі всі умови договору позики, укладеного між позикодавцем та позичальником, в тому числі: а) 1 238 760,00 грн., що на день передачі грошей відповідала еквівалентові суми 44 640 доларі США за середній курсом купівлі-продажу долара США 27,75 грн. - 1 дол. США (на 05.02.2021); б) штрафні санкції в разі неповернення позики або порушення строку виплати; в) термін повного розрахунку до 06 лютого 2022 року.

Відповідно до пунктів 3-4 Договору поруки від 06.02.2021 поручитель відповідає перед позикодавцем в тому обсязі, що і позичальник, в тому числі за сплату суми позики та сплату пені за несвоєчасне повернення боргу. Відповідальність поручителя і позичальника перед позикодавцем є солідарною.

Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ст. 540 ЦК України якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

У своїй постанові від 05 вересня 2018 року у справі №756/8630/14- ц Верховний Суд зазначив, що ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги в частині солідарного стягнення з відповідачів за первісним позовом суми осиного боргу 44640,00 доларі США, гривневий еквівалент на момент звернення до суду становить 1 632 422,30 грн. є доведеним.

При цьому, щодо вимог про стягнення з відповідач пені у розмірі 371 826, 72 грн., слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 4.2. Договору позики від 06.02.2021 в разі прострочення виплати позики у відповідності до графіку виплат пп. 3.4.1 - 3.4.2, Позичальник, виплачує Позикодавцю пеню в розмірі 1% (одного відсотка) невчасно виплаченої суми позики за кожен день прострочки.

Вказаний договір позики від 06.02.2021 не містить пунктів 3.4.1 та 3.4.2, посилання на які містяться у вищезазначеному позову, а тому суд приходить до висновку, що стягнення з відповідачів за первісним позовом пені не ґрунтується на умовах договору, є безпідставним, а тому у цій частині позовна заява задоволенню не підлягає.

Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що позивач здійснив розрахунок заборгованості за договорами позики за період 06.02.2021 та 19.09.2022, згідно якого розмір трьох процентів річних становить 34 446,36 грн.

При цьому, вказаний розрахунок, який наданий позивачем, виконано за період за з 06.02.2022 по 19.09.2022, однак, вказаний період є помилковим, оскільки розрахунок 3 % річних розпочинається не із дати виконання грошового зобов`язання, а перебіг вказаного строку за який обраховується 3% річних починається з наступного дня після відповідної календарної дати.

Окрім того, згідно п. 18 Перехідних та Прикінцевих положень Цивільного кодексу України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 зі змінами з 24.02.2022 року на території України введено воєнний стан, строк якого неодноразово продовжувався.

Із урахування викладеного, розмір трьох процентів річних від простроченої суми за час прострочення необхідно розраховувати за період із 07.02.2022 по 23.02.2022.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 30 червня 2022 року по справі № 344/2924/18.

Таким чином, 3% річних з простроченої суми основного боргу за договором позики від 06.02.2021 ( 1 632 422,30 грн.)за період з 07.02.2022 по 23.05.2022 становить: 1 632 422,30 грн. х 3 %: 365 (кількість днів у році) х 17 (кількість днів прострочення): 100= 2 280,92 грн.

Оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідачі не виконали своїх зобов`язань за договором позики від 06.02.2021 та договором поруки 06.02.2021 щодо повернення позивачеві суми позики, суд, повіривши правильність розрахунків, а також провівши розрахунки, вважає, що із ОСОБА_3 , ОСОБА_4 підлягає солідарному стягненню на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 06 лютого 2021 року в розмірі : 1632422,30 грн. - суми основного боргу; 2280,92 грн. - 3% річних.

Щодо вимог зустрічної позовної заяви, то вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Як уже зазначалось, судом встановлено, що 06.02.2021 року між позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 та відповідачем за первісним позовом ОСОБА_3 в письмовій формі укладено Договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 в порядку та на умовах, визначених цим договором, надає ОСОБА_3 безвідсоткову позику у сумі 1 238,760 грн., що на день передачі грошей відповідала еквіваленту сумі 44 640 доларів США за середній курсом купівлі-продажу долара США 27,75 грн. - 1 дол. США (на 05.02.2021), а ОСОБА_3 зобов`язується повернути ОСОБА_1 суму грошових коштів, що на момент повернення буде еквівалента сумі 44 640 доларі США, строк надання позики 12 місяців з моменту реальної передачі всієї грошової суми та підписання договору позики і повинна бути повернута до 06.02.2022. Договір позики також підписано поручителем ОСОБА_7 (п.п. 1, 2 Договору позики від 06.02.2021) (а.с. 13-15). Оригінал вказаного договору досліджено судом в судовому засіданні.

Також судом встановлено, що 06.02.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір позики за яким ОСОБА_4 зобов`язується перед ОСОБА_1 відповідати за виконання ОСОБА_3 по всім його зобов`язанням, що виникли з договору позики від 06.02.2021 (а.с. 11-12). Відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 не заперечувала свого підпису на вказаному договорі.

Згідно п. 2 вказаного Договору поруки поручителю добре відомі всі умови договору позики, укладеного між позикодавцем та позичальником, в тому числі: а) 1 238 760,00 грн., що на день передачі грошей відповідала еквівалентові суми 44 640 доларі США за середній курсом купівлі-продажу долара США 27,75 грн. - 1 дол. США (на 05.02.2021); б) штрафні санкції в разі неповернення позики або порушення строку виплати; в) термін повного розрахунку до 06 лютого 2022 року.

Відповідно до пунктів 3-4 Договору поруки від 06.02.2021 поручитель відповідає перед позикодавцем в тому обсязі, що і позичальник, в тому числі за сплату суми позики та сплату пені за несвоєчасне повернення боргу. Відповідальність поручителя і позичальника перед позикодавцем є солідарною.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам . Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частина 1 статті 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Водночас, положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу їх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, в обґрунтування зустрічної позовної заяви вказано, що ОСОБА_4 доглядала за своїм чоловіком і не могла бути особисто присутньою 06.02.2021 року під час укладання договору поруки у м. Чернігові, однак у відзиві остання не заперечувала факту підписання нею договору поруки від 06.02.2021.

При цьому, твердження позивача за зустрічним позовом про те, що договір позики від 06.02.2021 року не мав на меті фактичної передачі коштів, а був результатом укладеного раніше договору позики від 2019 року на 13 000 доларів США, як і зазначення сум, начебто, переданих або перерахованих ОСОБА_1 у 2020 році, не підтверджені належними та допустимими доказами та такими, що взагалі не мають значення для розгляду даної справи, так як в рамках даної справи розглядаються правовідносини, які вникли на підставі договору позики та поруки від 06.02.2021 року.

Обставини викладені у зустрічній позовній заяві про те, що кошти за договором позики від 06.02.2021 року в сумі 44 640 не передавались відповідачу ОСОБА_3 , в підтвердження чого зазначено п. 5.1 договору позики від 06.02.2021 року, згідно якого в забезпечення виконання Позичальником перед Позикодавцем по цьому договору є майнові права на 100% квартири площею 116 м2 у АДРЕСА_1 , що належить поручителю - відповідачу за первісним позовом ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про участь у ФФБ за договором № 149 не впливають на дійсність договору поруки від 06.02.2021, оскільки відносини за договором позики виникли у ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_9 і на підтвердження передачі грошей була написана розписка від 06.02.2021.

Щодо зазначення позивачем за зустрічним позовом обставин невідповідності правочину актам цивільного законодавства, так у зустрічній позовній заяві вказано, що з аналізу умов укладених договорів між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , наявних рішень на сайті судової влади України вбачається, що саме цю фінансову діяльність із наданням позик небанківськими фінансовими установами мав на увазі позивач за первісним позовом, укладаючи договір позики та поруки. Всупереч нормам права, з відкритих публічних джерел вбачається, що ОСОБА_1 не є суб`єктом підприємницької діяльності, у зв`язку із чим, ОСОБА_4 вказує, що викладене вище дає підстави дійти висновку, що оскаржуваний договір укладений особою, яка не мала права на укладання такого договору, адже, діяльність за КВЕДом 64.92 виконавцем не зареєстрована в установленому Законом порядку, а тому він не спрямований на настання реальних наслідків, - тому підлягає скасуванню на підставі ч. 2 та ч. 5 ст. 203 ЦК України.

Так, відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Експортно-кредитне агентство, утворене відповідно до Закону України "Про фінансові механізми стимулювання експортної діяльності", є фінансовою установою із спеціальним статусом. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій у порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України. Отже, ФОП ніяк не може бути суб`єктом надання фінансових послуг в розумінні вищевказаного закону.

В даному випадку стороною позивача по зустрічному позову не надано доказів щодо укладення договору позики внаслідок підприємницької діяльності ОСОБА_1 в разі її здійснення взагалі.

При цьому, суд зауважує, що наявність інших справ в судах за зверненнями ОСОБА_1 ніяк не відносяться до розгляду даної справи, так як ані сторони, предмет і підстави вказаних справ не є однаковими.

Крім того, відповідно до ст. 1046-1048 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десяті, разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо:

1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін;

2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Таким чином, норми цивільного законодавства не передбачають обов`язкову вимогу для позикодавця бути ФОП, який зареєстрований із КВЕД 6492.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 626, 629 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Поруч з цим, відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВС України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК ( 435-15 ), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору.

Таким чином, інші доводи сторін не впливають на вищевказані висновки суду.

Таким чином, підсумовуючи викладене вище, суд пришов до висновку, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_4 не надано до суду жодних доказів, щодо свого перебування під час укладення договору поруки від 06.02.2021 року під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, внаслідок чого правочин може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину, доказів того, вона під час укладення договору поруки від 06.02.2021 року, чи до моменту смерті свого покійного чоловіка у червні 2021 року, заявляла про свою незгоду із його укладенням. Окрім того договір позики не містить даних, що позика отримана на лікування.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума судовий збір у розмірі по 4973,16 грн. з кожного.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 204, 215, 525, 526, 530, 533, 540, 543, 553, 554, 625, 629, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 133, 134, 137, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354, ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та неустойки за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 06 лютого 2021 року в розмірі : 1632422,30 грн. - суми основного боргу; 2280,92 грн. - 3% річних.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 4973,16 грн. з кожного.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач (первісний позов): ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач (первісний позов): ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач (первісний позов): ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складено 18.09.2023.

Суддя: