ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2023 року м. Чернівці
справа № 727/526/22

провадження №22-ц/822/302/23
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.
секретар Собчук І.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 10 січня 2023 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 7 лютого 2023 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
Зазначав, що 20.03.2020 року був укладений договір позики, відповідно до якого він передав, а ОСОБА_1 прийняв у позику кошти в розмірі 50 000 дол. США та зобов`язувався повернути у строк до 01.05.2021 року.
Відповідач свої зобов`язання в повному обсязі не виконав, із суми позики повернув лише 15 000 дол. США.
Неодноразові звернення з проханням повернути борг, відповідач ігнорує та ухиляється від виконання своїх договірних зобов`язань, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду для захисту законних прав та інтересів.
Просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь борг в розмірі 994 000,00 грн, проценти за користування позикою в сумі 103 925.26 грн, 3% річних в сумі 24942.30 грн.
В заяві про зміну предмету позову від 22.07.2022 року позивач просив стягнути з відповідача основний борг в розмірі 35000 дол США та 3 % річних в сумі 1437,13 дол США, а всього 36437,13 дол. США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 10 січня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 20.03.2020 року в розмірі 35000 дол. США, 3% річних у зв`язку із простроченням сплати позики, що складає 1437,13 дол. США та судовий збір у розмірі 10525,16 грн.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 7 лютого 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в суму 16 402,75грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 10 січня 2023 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 7 лютого 2023 року і ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову, стягненні судового збору в розмірі 10525,16 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 16 402,75 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 вважає рішення незаконними, прийнятим при неправильному застосуванні судом норм матеріального права та порушенні норм процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції всупереч п.2 ч.251 ЦПК України не зупинив провадження у справі, не зважаючи на те, що відповідач проходить військову службу у Добровольчому батальйоні територіальної оборони № НОМЕР_1 , що входить до складу НОМЕР_2 окремої бригади територіальної оброни ЗСУ.

Судом не враховано, що між сторонами було досягнуто згоди щодо зміни строку виконання зобов`язань до моменту закінчення епідемічних заходів.

Не заперечуючи проти існування боргу перед ОСОБА_2 , апелянт посилається на те, що сторонами фактично оновлені умови договору позики і позивач міг би надіслати йому письмову вимогу про погашення боргу, визначивши новий строк, що дозволило б вчинити необхідні дії для виконання боргових зобов`язань.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Просив стягнути витрати на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, попередній (орієнтовний) розмір яких становить 5000 грн.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 20.03.2020 року між сторонами було укладено договір позики, згідно якого позивач ОСОБА_2 надав відповідачу ОСОБА_1 позику в розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США. Факт отримання коштів відповідачем було оформлено договором позики. Відповідно до договору, позика надавалася відповідачу на строк до 01.05.2021 року.
Згідно п.1.1 Договору Позикодавець надає позичальнику безпроцентну позику у грошовій формі.
Позичальник ОСОБА_2 умови договору виконав та надав позичальнику ОСОБА_1 кошти в сумі 50 000 доларів США. Відповідач ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за договором позики та не повернув у встановлений строк всю суму боргу. Повернув лише частину боргу в розмірі 15000 дол. США, із яких 07.05.2021 року повернув 5000 дол. США та 24.10.2021 року повернув 10000 дол. США.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції, керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Судом встановлено, що 20.03.2020 року між сторонами було укладено договір позики, згідно якого позивач ОСОБА_2 надав відповідачу ОСОБА_1 позику в розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США. Факт отримання коштів відповідачем було оформлено договором позики. Відповідно до договору, позика надавалася відповідачу на строк до 01.05.2021 року.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.
Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики,
В термін передбачений договором для повернення позики відповідач повернув лише 15000 дол. США.
Не заперечуючи проти існування боргу перед ОСОБА_2 , та фактично не оспорюючи в апеляції розмір заборгованості, що стягнута судом, апелянт посилається на те, що сторонами фактично оновлені умови договору позики і позивач міг би надіслати йому письмову вимогу про погашення боргу, визначивши новий строк, що дозволило б вчинити необхідні дії для виконання боргових зобов`язань.

Однак такі доводи не є підставою для скасування рішення.
Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції всупереч п.2 ч.251 ЦП України не зупинив провадження у справі, не зважаючи на те, що відповідач проходить військову службу у Добровольчому батальйоні територіальної оборони № НОМЕР_1 , що входить до складу НОМЕР_2 окремої бригади територіальної оброни ЗСУ, слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). У статті 129 Конституції України одними із основних засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Зупинення провадження у справі це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Незважаючи на те, що зупинення провадження у справі має тимчасовий характер, судам необхідно враховувати право кожної особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку та розглядати кожну справу без надмірного формалізму.

У постанові Верховного Суду України 07 жовтня 2015 року у справі №6-1367цс15 зазначено, що «зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи».
У постанові Верховного Суду України від 01 лютого 2017 року в справі № 6-1957цс16 зазначено, що «межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі».
За приписами пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Отже, процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі не з наявністю воєнного стану в Україні, а із фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Така правова позиція узгоджується із постановою КЦС ВС від 21.12.2022 у справі №456/2541/19 та ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2022 року в справі № 461/5209/19 (провадження № 61-5782св22).

Однак, надані ОСОБА_1 документи не містять інформації про переведення на воєнний стан та виконання бойових завдань у зоні бойових дій військової частини, в якій він перебуває на військовій службі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 10 січня 2023 року та додаткове рішення від 7 лютого 2023 року і ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову, а також судового збору в розмірі 10525,16 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 16 402,75 грн.

Однак жодних доводів щодо підстав для скасування додаткового рішення апелянтом не зазначено.

Встановлено, що додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 7 лютого 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в суму 16 402,75грн.
Частиною 2 статті 137ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частин 3-4 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 5 статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною 6 статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Суд при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, правнича допомога позивачу ОСОБА_2 надавалася адвокатом Єфтемій Р.Ф. на підставі Договору про надання правничої (правової) допомоги від 15 січня 2022 року, додаткового договору №1 до договору, розрахунком до договору від 20.01.2023 року, актом прийому-передачі наданих юридичних послуг, квитанцією від 15.01.2022 року.
Копії зазначених документів були направлені на адресу відповідача і клопотань від нього щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу не надходило. Зазначеного апелянтом не спростовано.
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції керуючись принципом співмірності та пропорційності, визначив витрати на правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 16 402,75 грн.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо неспівмірності чи необгрунтованості цих витрат.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 10 січня 2023 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 7 лютого 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови 28 квітня 2023 року.

Головуючий І.Б. Перепелюк

Судді: Н.К. Височанська

І.М.Литвинюк