Головуючий у І інстанції Ковальчук Л.М.
Провадження №22-ц/824/2731/2023 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області, про усунення перешкод і вселення у квартиру, встановлення порядку користування жилим приміщенням, надання дозволу на зняття з реєстрації дитини та реєстрацію дитини і матері без згоди батька,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: служба у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області, про усунення перешкод і вселення у квартиру, встановлення порядку користування жилим приміщенням, надання дозволу на зняття з реєстрації дитини та реєстрацію дитини і матері без згоди батька.

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилалась на те, що її колишній чоловік ОСОБА_5 02.04.2009 року подарував спільним дітям ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , квартиру АДРЕСА_1 , по 1/2 частці кожній.

У лютому 2015 року ОСОБА_5 через погрози та застосовуючи фізичну силу, примусив ОСОБА_2 разом із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити їхнє спільне помешкання - квартиру АДРЕСА_1 , при цьому порушив права неповнолітньої ОСОБА_3 , яка є власником частини квартири. З тих пір ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не можуть потрапити до вказаної квартири, оскільки колишній чоловік позивача ОСОБА_5 змінив замки на дверях, що призвело до порушення житлових прав позивача та житлових прав малолітньої дитини.

Згідно рішення суду від 07.12.2017 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з позивачем, адреса АДРЕСА_2 .

Позивач неодноразово зверталася в різні державні установи за захистом своїх прав та прав малолітньої доньки, в тому числі правоохоронні органи, однак результатів не було. Крім того, позивач зверталася до відповідачів із заявами щодо надання згоди на реєстрацію місця проживання у спірній квартирі, однак згоди не отримала.

Враховуючи вищенаведені обставини, позивач з метою захисту своїх прав та прав малолітньої дитини звернулася до суду з позовом, у якому з врахуванням позовної заяви в новій редакції від 21.05.2019 року (а.с.117-125 том 2) з посиланням на вимоги ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 215, 319, 321, 356, 358 ЦК України, ст. 150 ЖК України просила усунути перешкоди та вселити дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її, ОСОБА_2 , як законного представника, у квартиру АДРЕСА_1 ; встановити порядок користування жилим приміщенням, виділивши у користування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її матері - законного представника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , одну окрему ізольовану кімнату жилою площею 17,5 кв.м., (кімната № НОМЕР_1 згідно плану квартири) в квартирі АДРЕСА_1 , виділивши у користування співвласника ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , окрему ізольовану кімнату жилою площею 17,4 кв.м. (кімната № 8 згідно плану квартири) в квартирі АДРЕСА_1 , місця загального користування квартири та ізольовану кімнату жилою площею 10,5 кв.м. (кімната № 5 згідно плану квартири) залишити у загальному користуванні; надати дозвіл на зняття з реєстрації малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлової площі за адресою: АДРЕСА_3 , та на реєстрацію малолітньої дитини ОСОБА_3 та матері ОСОБА_2 на житлову площу у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди батька ОСОБА_5 та співвласника ОСОБА_3 . Також позивач у позові просила стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 на свою користь судовий збір у сумі 1280 грн. 00 коп.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 серпня 2022 року позов ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задоволено частково.

Усунуто перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у квартиру АДРЕСА_1 .

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом виділення у користування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , окрему ізольовану кімнату жилою площею 17,5 кв.м. з лоджією 2,1 кв.м. (кімната № 6 згідно технічного паспорту квартири) в квартирі АДРЕСА_1 .

Місця загального користування в квартирі АДРЕСА_1 , а саме: кухня, площею 13,3 кв.м., вбиральня, площею 0,9 кв.м., ванна кімната, площею 2,5 кв.м., кладова, площею 2,3 кв.м., хол, площею 16,3 кв.м. залишено в загальному користуванні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Ізольовану кімнату жилою площею 10,5 кв.м. (кімната № 5 згідно плану квартири) залишено у загальному користуванні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Надано дозвіл на зняття з реєстрації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлової площі за адресою АДРЕСА_3 та на реєстрацію ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житлову площу у квартирі АДРЕСА_1 без згоди батька ОСОБА_5 та співвласника ОСОБА_1 .

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 320,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 320,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала на рішення апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилалась на те, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги про усунення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення до спірної квартири, в мотивувальній частині свого рішення взагалі не зазначає, якими саме доказами підтверджується, що відповідачі їй особисто чинять перешкоди в користуванні спірною квартирою та не пускають її до квартири. Натомість, особисто допитана в судовому засіданні неповнолітня ОСОБА_3 чітко зазначила, що жодного разу не намагалась самостійно (без матері ОСОБА_2 ) потрапити до спірного житла і не бажає вселятися до спірної квартири без матері. Крім того, дана обставина підтверджується аудіо записом розмови між неповнолітньою ОСОБА_3 та її батьком ОСОБА_5 (долученої до справи стороною позивача), на даному записі батько пропонує Вероніці повернутися до спірної квартири та жити в ній, але без її матері ОСОБА_2 , однак ОСОБА_3 відмовилася повертатися до квартири без матері.

Таким чином, на думку апелянта, відсутні правові підстави для усунення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення до спірної квартири в зв`язку з відсутністю спору в цій частині, оскільки такі перешкоди їй ніколи не чинилися і не чиняться на даний час, вона має можливість в будь-який час самостійно вселитися до квартири і користуватися нею на правах співвласниці.

Крім того, апелянт у скарзі посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно усунув ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення до спірної квартири, оскільки ОСОБА_2 не є співвласником спірної квартири і не має права на її користування. При цьому, ОСОБА_1 , як власниця 1/2 частини спірної квартири, не давала свою згоду на вселення ОСОБА_2 в належне скаржниці на праві спільної часткової власності житлове приміщення, оскільки її вселення в належну відповідачці квартиру створює загрозу її життю та здоров`ю.

Також апелянт не погоджується з висновками суду в частині встановлення порядку користування квартирою, посилаючись на те, що судом при винесенні оскаржуваного рішення від 19 серпня 2022 року допущено помилкове застосування норм матеріального та процесуального права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, в частині обов`язкового встановлення певних обставин, фактів, які суд має встановити при розгляді аналогічних справ для правильного застосування норм матеріального права, а також в частині процесуального порядку встановлення цих обставин, фактів, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Згідно існуючої практики Верховного Суду, відповідач вказувала на те, що для задоволення позовних вимог про встановлення порядку користування спірною квартирою, сторона позивача мала ставити перед судом питання щодо визначення часток в квартирі і порядку користування цією квартирою відповідно до їх часток, а також просити суд про призначення відповідної експертизи, яка б встановила такі обставини, однак позивачем дані процесуальні дії вчинені не були.

Відповідно до ч. 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, без проведення експертизи яка б надала можливі варіанти встановлення порядку користування спірною квартирою відповідно до часток співвласників, визначила б можливі відхилення від ідеальних часток при запропонованих варіантах, суд першої інстанції не мав законних підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення порядку користування квартирою.

Також суд першої інстанції, при встановленні порядку користування спірною квартирою, не визначив порядок користування кімнатою 17,4 кв.м. (кімната №8 згідно плану квартири) та взагалі не виділив ОСОБА_1 житлової площі в особисте користування, тобто взагалі позбавив її права користування на належну їй частину житлової площі.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Щербини Я.М., остання проти задоволення скарги ОСОБА_1 заперечила та просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Буртовий М.В. апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Відповідач ОСОБА_5 та його представник - адвокат Мєстєчкін І.В. апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 підтримали та просили про її задоволення.

Позивач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Щербина Я.М., а також неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в апеляційному суді проти задоволення скарги ОСОБА_1 заперечили з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.11.1993 року.

Від шлюбу сторони мають двох доньок: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

13.08.2015 року рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області по справі № 369/1882/15 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано.

Також встановлено, що 02.04.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , укладено договір дарування квартири, згідно з яким ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняли в приватну спільну часткову власність в рівних долях по 1/2 частці кожна трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (том 1, а.с.12-13).

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22371182 від 03.04.2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є власниками по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 (том 1, а.с.14).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 129986858 від 06.07.2018 року ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_2 , є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 82,8 кв.м., житловою площею 45,4 кв.м.

Згідно Технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 вказана квартира загальною площею 82,8 кв.м., житловою площею 45,4 кв.м., складається з 3-х ізольованих кімнат (1-а кімната 10,5 кв.м., 2-а кімната 17,5 кв.м. з лоджією 2,1 кв.м, 3-а кімната 17,4 кв.м.) та місць загального користування (кухні 13,3 кв.м., вбиральні 0,9 кв.м., ванної кімнати 2,5 кв.м., кладової 2,3 кв.м., холу 16,3 кв.м.) (том 2, а.с.126-128).

07.12.2017 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/8803/16-ц визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно Акту № 1/04-604 від 06.05.2019 року вказано, що ОСОБА_2 разом зі своєю неповнолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 з лютого 2015 року.

Згідно Довідки № 825 від 07.05.2019 року вказано, що ОСОБА_2 дійсно проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, з лютого 2015 року на даний час.

Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї від 15.05.2019 року вказано, що ОСОБА_2 разом з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

Під час розгляду справи судом була допитана неповнолітня ОСОБА_3 , яка пояснила, що вселитися у спірну квартиру погоджується лише з матір`ю, оскільки вона піклується про неї. З матір`ю намагалася потрапити в квартиру. Без матері вселятися в квартиру не погоджується.

Заяви ОСОБА_2 від 24.04.2018 року до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про надання згоди на реєстрацію її місця проживання та реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишені без розгляду.

У задоволенні заяв ОСОБА_2 від 26.06.2018 року про реєстрацію її місця проживання та реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено у зв`язку із відсутністю оригіналу документа про право власності на житло, відсутня згода батька дитини на реєстрацію місця проживання.

Згідно листа від 16.07.2018 року Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області повідомила ОСОБА_2 про те, що її звернення від 10.07.2018 року щодо реєстрації місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розглянуто та вказано, що розгляд спорів між батьками щодо реєстрації місця проживання малолітньої дитини не відноситься до повноважень органу опіки та піклування.

Також встановлено, що ОСОБА_2 зверталася до правоохоронних органів щодо перешкоджання їй та малолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, доступу до спірної квартири, що підтверджується листом Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області від 06.11.2017 року, протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 14.02.2018 року, листом Києво-Святошинського відділу поліції від 26.03.2018 року, протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 03.02.2019 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості, і колегія суддів загалом погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

В ст. 321 ЦК України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником частини спірної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 82,8 кв.м., житловою площею 45,4 кв.м.

Оскільки власнику належить абсолютне право володіти та користуватися своєю власністю, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про вселення неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спірну квартиру, власником частини якої вона являється.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються майном, відповідної матеріальної компенсації. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 року №15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Правовий висновок про застосування ч. 3 ст. 358 ЦК України під час розгляду справ про спори між співвласниками про визначення порядку користування житлом зробив Верховний Суд України в постанові від 17.02.2016 року по справі № 6-1500цс15.

У випадку коли добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками неможливо, такий порядок встановлює суд. При цьому слід враховувати, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна, співвласникам належить ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення у обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму, і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна в натурі для припинення права спільної сумісної власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників, якщо встановлений порядок користування спільною квартирою найбільше враховує баланс інтересів кожного із співвласників.

З матеріалів справи вбачається, що частки неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її сестри ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у праві власності на квартиру складають по у кожної, тобто по 22,7 кв.м. житлової площі квартири. Відтак, виділення неповнолітній ОСОБА_3 ізольованої кімнати площею 17,5 кв.м. з лоджією площею 2,1 кв.м. найбільш відповідатиме її ідеальній частці у праві власності на квартиру та найбільш враховуватиме баланс інтересів співвласників. При цьому, такий порядок користування не призведе до порушення прав відповідача ОСОБА_1 , оскільки не зменшує її ідеальної частки у праві власності та відповідає положенням цивільного законодавства, які гарантують співвласнику у спільній частковій власності право на надання йому у користування приміщень, що відповідають його частці у спільній власності.

Правильним також є і висновок суду в частині вселення у спірну квартиру неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та виділення в її користування окремої кімнати площею 17,5 кв.м. з лоджією, разом з матір`ю, позивачем по справі ОСОБА_2 , оскільки остання є її законним представником, а згідно ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Погоджуючись з висновками суду в цій частині, колегія суддів разом з тим вважає за необхідне зазначити у рішенні про те, що вселення та право користування позивача ОСОБА_2 житловим приміщенням у квартирі обмежується досягненням її дочкою ОСОБА_3 повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки сама ОСОБА_2 жодних прав на приміщення у спірній квартирі не має і підлягає вселенню до неї лише як законний представник неповнолітнього власника частини квартири.

Ухваливши законне та обґрунтоване рішення в частині встановлення порядку користування квартирою із виділенням у користування неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її матері ОСОБА_2 ізольованої кімнати площею 17,5 кв.м. з лоджією, суд першої інстанції помилково відмовив у виділенні ізольованої кімнати у користування іншого співвласника квартири - відповідача ОСОБА_1 , не звернувши уваги на те, що у квартирі АДРЕСА_1 є ізольоване жиле приміщення, найбільш наближене до ідеальної частки відповідача у праві власності: кімната, площею 17,4 кв.м., яка і підлягає виділенню у користування відповідача ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного рішення суду першої інстанції в частині встановлення порядку користування квартирою підлягає зміні шляхом зазначення у ньому про виділення в користування ОСОБА_1 житлової кімнати площею 17,4 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 , а також зазначення, що вселення та право користування ОСОБА_2 житловим приміщенням у квартирі обмежується досягненням її дочкою ОСОБА_3 повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Щодо доводів скарги на рішення в частині надання дозволу на зняття з реєстрації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлової площі за адресою: АДРЕСА_3 та на її реєстрацію на житлову площу у квартирі АДРЕСА_1 без згоди батька ОСОБА_5 та співвласника ОСОБА_1 , то апеляційний суд вважає ці доводи скарги обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМ України від 02.03.2016 року № 207 вказано, що реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про реєстрацію місця проживання особисто.

З матеріалів справи вбачається, що неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником частини квартири АДРЕСА_1 та в силу свого віку - 17 років, має можливість зареєструвати своє місце проживання у квартирі, частина якої належить їй на праві власності, без згоди батька ОСОБА_5 та співвласника квартири ОСОБА_3 . Відтак, по справі відсутні підстави для висновку про необхідність надання ОСОБА_3 дозволу на зняття з реєстрації за попереднім місцем проживання та реєстрацію у квартирі, частина якої їй належить на праві власності, без згоди на це батька та іншого співвласника квартири.

Суд першої інстанції на вищенаведені обставини не звернув належної уваги та дав їм неправильну оцінку, внаслідок чого ухвалив у цій частині рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин рішення суду у частині надання дозволу на зняття з реєстрації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлової площі за адресою: АДРЕСА_3 та на її реєстрацію на житлову площу у квартирі АДРЕСА_1 без згоди батька ОСОБА_5 та співвласника ОСОБА_3 є необґрунтованим та підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги.

Доводи апеляційної скарги відповідача про необхідність залучення спеціальних знань для встановлення порядку користування спірною квартирою, апеляційним судом до уваги не беруться, оскільки спеціальні знання залучаються при поділі об`єкту спільної часткової власності в натурі, натомість визначення порядку користування квартирою не приводить до припинення спільної часткової власності і не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, відтак вирішення такого спору судом не потребує залучення спеціальних знань.

Необгрунтованими є і доводи скарги в частині відсутності згоди відповідача ОСОБА_1 на вселення до квартири її матері, позивача по справі ОСОБА_2 , яка не має жодних прав на квартиру, оскільки остання підлягає вселенню до спірної квартири, як законний представник неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є співвласником квартири, на час до досягнення останньою повноліття.

Відхиляються колегією суддів і доводи скарги про недоведеність факту створення відповідачами перешкод неповнолітній ОСОБА_3 у вселенні до спірної квартири, оскільки матеріали справи містять докази неодноразового звернення протягом 2016-2019 років позивача ОСОБА_2 до різних органів та установ з приводу захисту прав малолітньої дочки ОСОБА_3 на користування спірною квартирою, частина якої належить їй на праві власності. При цьому, колегія суддів зауважує на тому, що сама неповнолітня дочка сторін ОСОБА_3 категорично заперечує проти її вселення до квартири без матері, як її законного представника.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду. При цьому,докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням доведеності позовних вимог в частині вселення та встановлення порядку користування квартирою обґрунтовано задоволено ці позовні вимоги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції, дійшовши цілком обґрунтованого висновку про наявність підстав до задоволення позову в частині вселення та встановлення порядку користування спірною квартирою, помилково не виділив у користування відповідача окремої ізольованої кімнати, можливість чого випливає із встановлених апеляційним судом обставин справи, колегія суддів вважає за можливе виправити цю помилку суду шляхом зміни рішення із зазначенням у ньому про виділення у користування ОСОБА_1 кімнати площею 17,4 кв.м. Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити у рішенні про те, що вселення та право користування ОСОБА_2 житловим приміщенням у квартирі обмежується досягненням її дочкою ОСОБА_3 повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_4 . Що ж до рішення суду в частині надання неповнолітній ОСОБА_3 дозволу на зняття її з реєстрації за одним місцем проживання та реєстрацію у квартирі, частина якої належить їй на праві власності, без згоди на це батька ОСОБА_5 та співвласника квартири ОСОБА_1 , то рішення у цій частині на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги за її необґрунтованістю та безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 серпня 2022 року в частині надання дозволу на зняття з реєстрації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлової площі за адресою: АДРЕСА_3 та на її реєстрацію на житлову площу у квартирі АДРЕСА_1 без згоди батька ОСОБА_5 та співвласника ОСОБА_1 - скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цієї вимоги - відмовити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 серпня 2022 року в частині встановленого судом порядку користування квартирою - змінити, зазначити у ньому про виділення в користування ОСОБА_1 житлової кімнати площею 17,4 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 , а також зазначити, що вселення та право користування ОСОБА_2 житловим приміщенням у квартирі обмежується досягненням ОСОБА_3 повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 серпня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: