Справа № 308/8632/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

31 травня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді - Бенца К.К.

при секретарі - Майор Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» в особі уповноваженого представника Сафір Ф.О. звернулося до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № MKL6AE000066837 від 14.04.2008року.

Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що 14.04.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № MKL6AE000066837, згідно якого банк надав ОСОБА_1 , а остання отримала суму кредиту у розмірі 27538,43 Доларів США, терміном до 12.04.2013 року. За умовами кредитного договору від 14.04.2008 року, ОСОБА_1 зобов`язана була щомісяця в період сплати надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, який складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Позивач зазначає, що ПАТ КБ «ПриватБанк» виконало свої зобов`язання за кредитним договором № MKL6AE000066837 від 14.04.2008 року. Однак, відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання щодо погашення суми отриманого кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, у розмірі та строки визначені кредитним договором не виконує. ОСОБА_1 порушувала терміни погашення кредиту і відсотків за користування кредитом.

Враховуючи, що відповідач не виконав належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка станом на 08.08.2016 року перед позивачем по кредитному договору становить 93748,66 доларів США, з яких: 19569,60 дол. США - заборгованість за кредитом; 5236,32 дол. США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 935,85 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 68006,89 дол. США - пеня з несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Позивач звертає увагу суду, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 25741,77 дол. США, яка складається з: 19569,60 дол. США - заборгованість за кредитом; 5236,32 дол. США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 935,85 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом, яку позивач просить стягнути з відповідача на його користь.

26.01.2017 року відповідач ОСОБА_1 подала до суду письмові заперечення проти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до яких проти задоволення позову заперечує. Заперечення обґрунтовує тим, що між позивачем та нею було укладено кредитно-заставний договір № MKL6AE000066837 від 14.04.2008 року. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 передано в заставу автомобіль «Мерседес-Бенц С 200», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . 14.04.2008 року між нею та ЗАТ «Страхова компанія «Інгострах» укладено договір страхування наземного транспорту № MKL6AE000066837 від 14.04.2008 року, згідно якого обєктом страхування є вище зазначений автомобіль. В подальшому 14.11.2011 року близько 03 год. 30 хв. невстановлена особа, шляхом підпалу пошкодила автомобіль, який був предметом застави. У звзяку із настанням страхового випадку позивачу виплачено страхове відшкодування, яке було направлено на погашення заборгованості за вказаним кредитним договором. Відповідач зазначає, що нею було внесено для погашення суми кредиту 16 000 дол. США. Решту суми відшкодовано банку страховою компанією, а відтак просила відмовити у задоволенні позову.

Окрім цього, 11.07.2017 року відповідач ОСОБА_1 подала до суду письмові заперечення проти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до яких зазначила, наступне.

Згідно з п. 12.1. договору для цілей договору подією дефолту вважається будь-яка з наступних подій, в тому числі і затримання сплати позичальником частини наданого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць.

Згідно п. 12.2.1. у разі настання події дефолту банк надає позичальнику письмове повідомлення про настання події дефолту та реєструє у державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. У повідомленні про дефолт, окрім інформації, зазначення якої вимагається законодавством, банк ставить вимогу про повернення наданої суми кредиту в повному обсязі, виплати винагороди, процентів за фактичний строк користування - наданим кредитом, виконання в повному обсязі грошових зобов`язань за договором.

Позичальник зобов`язаний усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння банку за актом прийняття-передачі (п. 12.2.2 Договору).

У п. 1.2.2.5 договору зазначено, що якщо протягом 30 календарних днів з моменту отримання позичальником повідомлення про дефолт позичальник усуне подію дефолту, вимоги банку у зазначеному повідомлені про дефолт втрачають чинність.

Відповідно до змісту п. 12.2.6, якщо протягом строку, встановленого у п. 2.2.5., позичальник не усунув подію дефолту, позичальник зобов`язаний негайно повернути суму кредиту в повному - обсязі, виплатити винагороди, проценти за користування кредитом, виконати усі інші грошові зобов`язання у повному обсязі, і банк має право, за своїм вибором, здійснити одну - або декілька наступних дій: розірвати договір в односторонньому порядку, розірвати - договір в судовому порядку; звернути стягнення на предмет застави в порядку - визначеному п. 13 договору, застосувати будь-який спосіб захисту своїх прав, встановлених законодавством.

За змістом п. 13 договору після настання події дефолту та спливу строку, встановленого у п. 12.2.5. договору для добровільного погашення забезпечених вимог, предмет застави може бути використаний для задоволення з його вартості всіх вимог у їх максимальному розмірі.

Для задоволення забезпечених вимог з вартості предмета застави, після настання події дефолту банк зобов`язаний звернутись до судових органів. Банк має право не застосовуючи судових процедур на власний розсуд обрати процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави з наступних варіантів: передача предмета застави у власність банку; продаж предмету застави третій особі; звернення стягнення на підставі виконавчого листа; будь-яка інша процедура дозволена законодавством України.

У відповідності до п. 13.3.3. під час звернення стягнення на предмет застави у позасудовому порядку, шляхом його продажу або набуття на нього банком права власності, позичальник уповноважує банк (в особі його уповноважених осіб), на його власний розсуд, від імені позичальника здійснювати будь-які дії необхідні для відчуження, зняття з обліку, реєстрації, перереєстрації предмету застави.

Відповідач зазначає ,що вона не сплачувала жодного платежу по вказаному кредитно-заставному договору після 05 травня 2011 року. За таких обставин, за умовами укладеного між ними кредитного договору у банку виникло право вимагати повернення кредиту, а у відповідача обов`язок його повернути через 30 днів після затримання нею внесення чергового платежу у повному обсязі, тобто з 05 червня 2011 року.

Вказує на те, що сторонами в договорі встановлена позовна давність тривалістю в пять років.

Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

ОСОБА_1 зазначає, що оскільки позивачем реалізовано предмет застави, її зобовязання, як позичальника вважається виконаним.

29.11.2017 року відповідач ОСОБА_1 подала до суду заяву про застосування строку позовної давності.

Позиція сторін справи :

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Вказав на те, що отримана від страховика сума у зв`язку із знищенням автомобіля була зарахована у погашення боргу , про що зазначено у розрахунку заборгованості та відображено у виписці по рахунку. 12.03.2012 року страхова компанія перерахувала суму в розмірі 11 295,62 доларів США, частина з яких пішла на погашення заборгованості з пені, а решта на погашення тіла кредиту. Просив відмовити у задоволенні позову. В наступне судове засідання після оголошення перерви представник позивача не зявився, надав суду заяву відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Проти заочного рішення не заперечує. Просить суд провести розгляд справи без його участі.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання повторно не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомляла, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Відповідач ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, що стверджується рекомендованими повідомленнями які повернулися на адресу суду із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» за № 601, № 020, та із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» №874.

Відповідно до ст. 131 ЦПК України -учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Зважаючи на викладене, суд розглянув справу у відсутності відповідача, який був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, докази поважності причин неявки не надав, мав можливість подати відзив на позовну заяву, проте не скористався наданим йому процессуальним правом.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Дана справа знаходилась у провадженні суддів Лемак О.В., ОСОБА_2.

24.09.2018 р. призначено повторний автоматизований розподіл матеріалів справи №308/8632/16-ц, у зв`язку з тим, що суддя ОСОБА_2 звільнена з посади судді Ужгородського міськрайонного суду згідно Наказу № 266/02-06 від 03.09.2018 року.

Дана справа передана судді Бенца К.К.

Заяви, клопотання.

28.09.2016 року відповідач подала заяву про відкладення розгляду справи.

11.11.2016 року представник позивача Баблюк О.Б. подала заяву про відкладення розгляду справи.

26.01.2017 року відповідачем подано до суду заперечення проти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

26.01.2017 року відповідачем подано до суду клопотання про витребування доказів.

25.04.2017 року представником позивача подано до суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

15.05.2017 року відповідачем подано до суду клопотання про витребування доказів

19.06.2017 року представником позивача подано до суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

11.07.2017 року відповідачем подано до суду заперечення.

29.11.2017 року відповідачем подано до суду заяву про застосування строку позовної давності.

04.06.2019 року відповідачем подано до суду заяву про відкладення розгляду справи.

31.05.2023 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи у його відсутності.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

24.08.2016 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Лемак О.В. відкрито провадження по справі.

24.10.2018 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. прийнято матеріали справи № 308/8632/16-ц до свого провадження та повторно розпочато розгляд справи по суті.

25.09.2020 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду у задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів - відмовлено.

25.09.2020 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду у задоволенні клопотання відповідача про залучення третіх осіб - відмовлено.

Заслухавши вступне слово представника позивача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Фактичні обставини справи:

Судом встановлено, що 14.04.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитно - заставний договір № MKL6AE000066837, згідно якої банк надав ОСОБА_1 , а остання отримала суму кредиту у розмірі 27538,43 Доларів США, терміном до 12.04.2013 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,12% на річних. За умовами договору від 14.04.2008 року, ОСОБА_1 зобов`язана була здійснювати погашення кредиту та процентів за ним щомісячно у відповідності до графіку, який є невідємною частиною цього договору , що стверджується кредитно - заставним договором № MKL6AE000066837 від 14.04.2008 року з додатком № 1, копія якого приєднана до матеріалів справи. ( а.с.7-11)

Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку, щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом.

Відповідно до п.7.1 кредитно-заставного договору № MKL6AE000066837 відповідно до договору застава забезпечує всі вимоги банку щодо виконання позивальником всіх його грошових зобов`язань за чим договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і у такому порядку, як встановлено у цьому договорі із змінами в доповненнями до нього, визначеними протягом строку його дії.

Відповідно до п.8.1 кредитно-заставного договору № MKL6AE000066837 предметом застави за цим договором є Автомобіль, власником (або співвласником) якого є позичальник.

Відповідно до п.17.9 кредитно-заставного договору № MKL6AE000066837 предметом застави є автомобіль марки «Мерседес-Бенц С 200», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1

Як встановлено судом, ОСОБА_1 отримала суму кредиту у розмірі 24472,36 Доларів США, що стверджується ордером розпорядження № MKL6AE000066837 про надання кредиту від 14.04.2008 року (а.с. 12)

Відповідно до п. 6.2.2 кредитно-заставного договору № MKL6AE000066837 від 14.04.2008 року відповідач ОСОБА_1 зобов`язалась сплачувати проценти за користування кредитом відповідно до вимог договору, в тому числі здійснити повну сплату процентів за користування кредитом не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту.

Відповідно до п. 6.2.4 кредитно-заставного договору № MKL6AE000066837 від 14.04.2008 року відповідач ОСОБА_1 зобов`язалась погасити кредит в порядку, в сумах і в строки, що передбачено статтями 12.2.6 та 17.1.5 договору.

Як вбачається з кредитно-заставного договору № MKL6AE000066837 від 14.04.2008 року, ОСОБА_1 отримала кошти від ПАТ КБ «Приватбанк» на умовах строковості, зворотності, забезпеченості, платності.

Отже, встановлено, що між сторонами діють цивільні правовідносини, засновані на договорі.

Позивач свої зобовязання за кредитно-заставним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит в розмірі 24472,36 доларів США , що стверджується заявою на видачу готівки №1 від 14.04.2008 ( а.с. 12 на звороті ), копія якої наявна в матеріалах справи.

Однак, як стверджує позивач , у порушення умов договору ОСОБА_1 належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання по погашенню кредиту та відсотків. Внаслідок цього, станом на 08.08.2016 року заборгованість відповідача перед позивачем по кредитному договору становить 93748,66 доларів США, з яких: 19569,60 дол. США - заборгованість за кредитом; 5236,32 дол. США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 935,85 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 68006,89 дол. США - пеня з несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Відповідач не спростував вказаний розрахунок заборгованості, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України.

Нормативно-правове обґрунтування :

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямоне вста-новлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорю-ваний правочин).

Отже, вчинений правочин вважається правомірним, доки ця презумпція не буде спростована на підставі судового рішення, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину, повинні здійснюватися, а обов`язки підлягають виконанню.

В силу приписів ст. 204 ЦК України діє презумпція дійсності правочину.

Згідно вимог п.1 ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст. 527 ЦК України Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Оскільки судом встановлено, що відповідач не виконав зобов`язання, передбачені вищезазначеним кредитно-заставним договором № MKL6AE000066837 від 14.04.2008 у строк, встановлений цим договором, суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст. 612, ст. 610 ЦК України його слід вважати таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Непогашення відповідачем заборгованості перед банком за кредитним договором свідчить про порушення ним його умов, а також вимог ст. 525 ЦК України, які встановлюють неприпустимість односторонньої відмови від виконання зобов`язань.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Статтею 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України).

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереcи фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

Так, як своїх зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 добровільно не виконує належним чином, але як боржник вона не звільняється від відповідальності за неможливість виконання нею грошового зобов`язання, то у позивача виникло право вимагати від боржника сплати заборгованості за кредитом та сплати процентів.

З огляду на викладене позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитом в розмірі 19569,60 доларів США та суму заборгованості по комісії в розмірі 935,85 доларів США підлягають до задоволення.

Стосовно позовних вимог, щодо стягнення процентів за користування кредитом суд зазначає наступне.

Представник позивача вказує, що станом на 08.08.2016 року ОСОБА_1 має заборгованість за договором № MKL6AE000066837 від 14.04.2008 року в розмірі 93748,66 дол. США з яких : заборгованість по відсотках в сумі 5236,32 дол. США та заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 935,85 дол. США, що стверджується даними розрахунку заборгованості , долученим до матеріалів справи.

Щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики (кредиту) після спливу строку кредитування.

Що стосується розміру нарахованих позивачем відсотків, за кредитним договором за період з 13.04.2013 року по 08.08.2016 року, суд враховує правову позицію, яка викладена у пунктах 48-55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, яка полягає в тому, що з дня закінчення строку дії кредитного договору відносини між банком та відповідачем за своєю суттю перейшли з кредитних правовідносин, які передбачають правомірне користування чужими грошовими коштами зі сплатою відповідних процентів визначених у договорі, у відносини незаконного користування чужими грошовими коштами, тобто перейшли в охоронні правовідносини, права та інтереси позивача за якими забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також, суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 25.05.2021 року у справі №149/1499/18, згідно з яким правовідносини стосовно здійснення позикодавцем права на визначену договором плату за користування позикою за час, на який він її надав, та правовідносини щодо здійснення позикодавцем права на проценти внаслідок невиконання позичальником обов`язку повернути кошти до визначеного терміну є різними за змістом.

Як неодноразово зауважувала Велика Палата Верховного Суду, термін «користування чужими грошовими коштами» (стаття 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (стаття 1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (стаття 625 ЦК України) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (пункти 34, 35, 38) і від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 (пункти 6.20-6.24)).

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (пункти 53-54, 90-91)). Підстав для відступу від цих висновків щодо застосування приписів ЦК України про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами ВПВС не вбачає.

З огляду на вказане позивач на підставі частини першої статті 1048 ЦК України не мав права додатково нарахувати проценти за користування кредитом за період після настання терміну повернення кредиту (13.04.2013 року за умовами договору № MKL6AE000066837 від 14.04.2008 року), тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем, а свої права мав би забезпечити нарахуваннями за ч.2 ст.625 ЦК України трьох процентів річних від простроченої суми за весь строк прострочення та інфляційних втрат.

Разом з тим, позивач не скористався вказаним правом.

Тому у суду відсутні підстави для задоволення позову у цій частині у розмірі розрахунку, наведеного позивачем.

Таким чином, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення процентів за договором № MKL6AE000066837 від 14.04.2008 року підлягає частковому задоволенню в межах строку, на який було надано кредит кредитором.

В подальшому позивач міг захистити свої інтереси та порушені права у зв`язку із несплатою відповідачем заборгованості за кредитом шляхом нарахувань, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, виходячи з правових висновків ВП ВС, які проаналізовані судом вище, але вказаним правом не скористався.

Зважаючи на правові висновки викладені у пунктах 48-55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, на переконання суду позивач неправомірно здійснив нарахування відсотків за користування кредитом після спливу строку кредитування ,а відтак позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми заборгованості за відсотками в розмірі 5236,32 долари США, які нараховані станом на 08.08.2016 року підлягають до часткового задоволення , а саме з відповідача підлягає стягненню заборгованість за відсотками в сумі 5235,66 дол. США.

Що стосується твердження відповідача про те, що у звязку із настанням страхового випадку позивачу виплачено страхове відшкодування, яке було направлено на погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, а відтак заборгованість погашена, суд констатує наступне.

Як встановлено судом , між позивачем ПАТ КБ «ПритатБанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитно-заставний договір № MKL6AE000066837 від 14.04.2008 року. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 передано в заставу автомобіль марки «Мерседес-Бенц С 200», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 є ОСОБА_1 (а.с.32-33)

14.04.2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Страхова компанія «Інгострах» укладено договір страхування наземного транспорту № MKL6AE000066837 від 14.04.2008 року, згідно якого обєктом страхування є вище зазначений автомобіль.(а.с. 35)

Як встановлено судом, 14.11.2011 року близько 03 год. 30 хв. невстановлена особа, шляхом підпалу пошкодила автомобіль марки «Мерседес-Бенц С 200», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був предметом застави. (а.с. 34)

Так, відповідно до розрахунку заборгованості за договором № MKL6AE000066837 від 14.04.2008 року 14.03.2012 року було отримано від страховика СК ЗАТ «Страхова компанія «Інгострах» суму у зв`язку зі знищенням у пожежі автомобіля в розмірі 11295,62 дол. США, з яких: 5647,81дол. США, спрямовано в якості погашення пені та 5647,81 дол. США спрямовано на погашення тіла кредиту.

Отримана від страховика СК ЗАТ «Страхова компанія «Інгострах» сума у зв`язку зі знищенням у пожежі автомобіля, на придбання якого відповідачем були отримані кредитні кошти, були зараховані в погашення боргу, про що зазначено у розрахунку заборгованості ( а.с. 5), а також у виписці по рахунку. З виписки по рахунку вбачається факт отримання 14.03.2012 року від ЗАТ «Страхова компанія «Інгострах» суми в розмірі 11 295, 62 долари США. Згідно розрахунку заборгованості сума в розмірі 5647,81долари США спрямована на погашення пені, 5647,81 долари США спрямована на погашення тіла кредиту.( а.с.5)

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. При цьому умовами кредитного договору було передбачено його виконання саме у валюті кредиту - доларах США.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 №464/3790/16-ц (14-465цс18).

Відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Тому як укладення правочинів, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Аналогічні висновки Верховного Суду про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц, № 464/3790/16-ц та від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц.

Таким чином позовні вимоги банку про стягнення заборгованості є такими, що підлягають до задоволення частково та з відповідача слід стягнути заборгованість в іноземній валюті , без визначення гривневого еквіваленту заборгованості.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності

Оцінюючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності, суд прийшов до висновку,що за приписами ст.256ЦК України позовна давність -це строк, умежах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права абоінтересу.

Відповідно до статті256ЦКУкраїни позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного праваабо інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється взаконі зметою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частино першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно з частиною третьою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом із цим, згідно роз`яснень, даних в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

При цьому,в судовому засіданні не виявлено підстав для застосування строків позовної давності за заявою відповідача, з огляду на наступне.

Заява про застосування строків позовної давності обґрунтована тим, що відповідачу надавався кредит на придбання автомобіля, який вона використовувала в особистих цілях, тобто споживчий кредит, за умовами договору строк його повернення внаслідок настання події дефолту настав 04 червня 2011 року, а позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором лише 22 серпня 2016 року, тобто після спливу строку звернення до суду за захистом порушеного права.

Умовами кредитно-заставного договору № MKL6AE000066837 від 14.04.2008 року визначено кінцевий термін погашення кредиту 12 квітня 2013 року.

Як встановлено судом, згідно п.14.11 кредитно-заставного договору № MKL6AE000066837 від 14.04.2008 року сторони встановили строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю 5 років.

Отже, позивач звернувся в межах строку позовної давності за наявності порушеного його права.

Окремо суд звертає увагу, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними.

Тобто, позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною у мовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Разом з тим, суд відхиляє доводи відповідача, викладені ним у заяві, про те, що позивачем попущено строк позовної давності за пред`явленими вимогами, оскільки стягнення тіла кредиту, процентів за його користуванням та комісії не відноситься до сплати неустойки (штрафу, пені) та на них поширюється строк позовної давності 3 роки, а відповідно до умов кредитно-заставного договору № MKL6AE000066837 від 14.04.2008 року 5 років. Оскільки строком повернення кредиту та сплати процентів і комісії визначено 12.04.2013, то позивачем позовні вимоги заявлено у межах строку позовної давності, передбаченої кредитно-заставним договором № MKL6AE000066837 від 14.04.2008 року .

Враховуючи наявність підстав для задоволення позовних вимог з підстав неналежного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, що є самостійною і достатньою підставою для стягнення боргу, суд не вбачає необхідності надавати правову оцінку іншим аргументам позовної заяви.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`активному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

З урахуванням всіх обставин справи,враховуючи вимоги ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, про часткове задоволення позовних вимог.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 525, 526, 530, 610, 612, 623, 624, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст.12, 76, 81, 89, 141, 259 263-265, 268, 280-284, 354, 355 ЦПК України , суд,

У Х В А Л И В :

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації : АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (місце знаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д, ) заборгованість за кредитним договором № MKL6AE000066837 від 14.04.2008року в сумі 25741,11 дол. США, з яких: 19569,60 дол. США - заборгованість за кредитом; 5235,66 дол. США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом та 935,85 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації : АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (місце знаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д, )сплаченого суми судового збору в розмірі 9575,94 грн.

В решті вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Закарпатського апеляційного судушляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

Позивач - Акціонерне товариство КБ «ПРИВАТБАНК» (місце знаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д, )

Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації : АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Дата складання повного тексту судового рішення - 09.06.2023 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца