Провадження №22ц/812/7/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 квітня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання: Стрілець К.О.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №489/3650/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Ленінський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Коваленка Ігора Володимировича у приміщенні цього суду 19 жовтня 2020 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

у с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивований тим, що з 25 листопада 2005 року вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний 26 березня 2014 року.

В період перебування у шлюбі вони придбали земельну ділянку площею 195 кв.м, кадастровий номер :01:009:0012, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

24 липня 2009 року під час спільного проживання ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок за вказаною адресою, який було в подальшому зруйновано та розпочато будівництво нового будинку, яке на час розірвання шлюбу завершено не було.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, зокрема про визнання за сторонами права власності по 1/2 частки за кожним на будівельні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2014 року визнано за сторонами право власності по частки за кожним на будівельні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому позивачці стало відомо, що відповідачем було введено в експлуатацію житловий будинок за вказаною адресою та зареєстровано право власності виключно на себе, незважаючи на рішення суду про поділ будівельних матеріалів, а фактично - побудованого будинку, між сторонами в рівних частинах.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що вона має право на 1/2 частку спірного будинку, який вважається спільною сумісною власністю сторін, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2 та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 просив у задоволенні позову відмовити.

Відзив мотивований тим, що рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій у справі № 2/489/1502/14 за позовом ОСОБА_4 було вирішено питання поділу спільного майна подружжя, зокрема визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 195 кв.м, кадастровий номер :01:009:0012, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , припинено право власності ОСОБА_2 на житловий будинок за цією ж адресою, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 2009 року, та визнано за кожним зі сторін справи право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання вартістю по 74910 грн. 37 коп., які були використані в процесі будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 . Отже об`єктом права спільної сумісної власності сторін були будівельні матеріали та обладнання. Також позивачка протягом п`яти років поспіль не претендувала на незавершений будівництвом житловий будинок, не бажала його добудовувати та отримувати право спільної сумісної власності. Проте у 2014 році на відповідача було накладено штраф за недобудову. З 2014 по 2019 роки відповідачем вкладались чималі особисті кошти з метою добудувати будинок та здати його в експлуатацію. 02 квітня 2019 року було проведено державну реєстрацію його права власності на житловий будинок АДРЕСА_3 на підставі декларації про готовність об`єкту до експлуатації серії МК №35, виданої Управлінням державної архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради на підставі затвердженої проектної документації. Оскільки будинок добудовано за його особисті кошти, відповідач вважає, що новостворений будинок є його особистою власністю.

Також 16 грудня 2019 року ОСОБА_2 подав заяву, в якій просив застосувати наслідки спливу позовної давності за вимогами ОСОБА_1 , посилаючись на пропуск нею передбаченого законом строку звернення з позовом.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності, відповідно, на 3/10 та 7/10 частин житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 614,72 грн. судового збору.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Судом встановлено, що на момент розірвання шлюбу між сторонами готовність спірного житлового будинку становила 60 %, тому саме така частина цього закінченого будівництвом об`єкту є спільним майном подружжя.

У зв`язку із цим, враховуючи принцип рівності часток подружжя при поділі майна, частка позивачки у спірному нерухомому майні становить 30 % (1/2 від 60%), а частка відповідача, відповідно, 70 %.

Так як попередніми рішеннями судів визнано за сторонами лише право спільної часткової власності на будівельні матеріали та обладнання, які використані в процесі будівництва спірного будинку, та питання про поділ будівельних матеріалів і обладнання та виплату грошової компенсації не вирішувалося, суд приходить до висновку, що частка позивачки у введеному в експлуатацію житлового будинку, який вважається спільною власністю подружжя, складає - 3/10, а частка відповідача - 7/10.

Вирішуючи питання пропуску позивачкою позовної давності на підставі поданої відповідачем заяви, суд виходи з того, що згідно змісту позовної заяви позивачка звернулася до суду з позовом після того, як їй в травні 2019 року стало відомо про реєстрацію відповідачем права власності на спірний житловий будинок, що підтвердила витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27 травня 2019 року. До цього вона вважала, що введення будинку в експлуатацію та проведення державної реєстрації права власності лише відповідачем неможливими, так як вона є співвласником земельної ділянки та наявне рішення суду про визнання за сторонами права спільної часткової власності на будівельні матеріали.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, оскільки позивачка звернулася до суду в межах такого строку.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, визнавши за нею право власності на частки будинку АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тими ж обставинами, якими позивачка обґрунтовувала свій позов. Також позивачка зазначила, що за місяць до подання позовної заяви до суду було проведено оцінку спірного будинку. Зі звіту про оцінку майна від 04 червня 2019 року, вбачається те, що будинок так і залишився не добудованим з моменту поділу будівельних матеріалів. Будь-які ремонтні роботи щодо завершення будівництва відповідачем не проводились. А тому поділ спірного будинку із розрахунку 30% (1/2 від 60%) є помилковим.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відзив мотивований тим, що висновок суду щодо вирішення справи є правильними, оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на день розірвання шлюбу готовність спірного будинку складала 60%, а тому з урахуванням того, що подальшу добудову здійснював відповідач, його частка у будинку становить 70%.

В судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені відповідно до вимог статей 128, 130 ЦПК України.

Так, ухвалою Миколаївського апеляційного суду було задоволено клопотання представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Кругляк О.С. щодо участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів. Проте у визначений судом час позивачка та її представник на зв`язок із судом не вийшли.

Крім того, в день судового засідання 25 квітня 2023 року на електронну адресу суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Поповської О.М. заява про відкладення розгляду справу через перебування відповідача та представника за межами Миколаївської області.

У задоволенні клопотання про відкладення справи апеляційним судом було відмовлено, оскільки відсутні підстави для визнання зазначених у клопотанні підстав для відкладення справи поважними у зв`язку із відсутність будь-яких доказів такого.

Зважаючи на вимоги частини 6 статті 128, частин 1, 2 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України та викладені вище обставини, колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи, взявши до уваги також достатність матеріалів справи для її розгляду.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону відповідає не в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановили суди першої та апеляційної інстанцій, з 25 листопада 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний 26 березня 2014 року.

24 липня 2009 року під час спільного проживання сторін у шлюбі ними за спільні кошти були придбані за договорами купівлі-продажу: земельна ділянка площею 195 кв.м, кадастровий номер :01:009:0012, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та розташований на цій земельній ділянці житловий будинок. За договором купівлі-продажу від 24 липня 2009 року ОСОБА_2 зазначений покупцем житлового будинку за вказаною адресою (а.с. 8 том 1).

27 квітня 2010 року ОСОБА_2 виданий державний акт на право власності серії ВИ №561964 на земельну ділянку, що розташована по АДРЕСА_1 , площею 0, 0195 га.

В подальшому житловий будинок по АДРЕСА_1 , який відповідно до договору купівлі-продажу від 24 липня 2009 року складався з житлового будинку літ. А (саманного, житловою площею 33,2 кв.м, загальною площею 42,5 кв.м), було зруйновано та розпочато будівництво нового будинку, яке на час розірвання шлюбу завершено не було.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2014 року у справі №489/3077/14 за позовом ОСОБА_1 припинено право власності ОСОБА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_1 , що виникло на підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 2009 року, зареєстрованого в реєстрі за №2271.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2014 року у тій же цивільній справі визнано за сторонами право власності по 1/2 частки за кожним на будівельні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Питання реального поділу будівельних матеріалів та вартості робіт, використаних при зведенні спірного житлового будинку, а також грошової компенсації одному з них сторонами не вирішувалось (а.с. 9-10, 11-13 том 1).

ОСОБА_5 в м. Миколаєві перейменовано на АДРЕСА_5 .

Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 02 квітня 2019 року ОСОБА_2 зареєстрував право власності на житловий будинок, розмір його частки становить 1/1, про що державним реєстратором внесено запис з відкриттям розділу, індексний номер: 46316053 (а.с. 34-35 том 1).

Предметом позову у цій справі є вимога про поділ у рівних частинах житлового будинку по АДРЕСА_4 та визнання за позивачкою права власності на 1/2 його частку.

Правовою підставою позову позивачка вказує статті 69, 70 СК України, 372 ЦК України та обґрунтовує позов тим, що придбаний сторонами під час перебування їх у шлюбі житловий будинок було зруйновано, розпочато будівництво нового будинку, право власності на який було оформлено одноособово за відповідачем, але останнім неяких робіт з добудови будинку після розірвання шлюбу не проводилось, а тому цей будинок є спільною сумісною власністю сторін та підлягає поділу, виходячи з рівності їх часток.

Сторонами не заперечується і таке встановлено судовими рішення у справі №489/3077/14, що у період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ) зруйнували придбаний ними житловий будинок АДРЕСА_2 та зводили новий житловий будинок за цією ж адресою без належних дозволів на будівництво.

Майнові відносини, які складаються між подружжям, урегульовано у нормах СК України.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1 статті 68 СК України).

Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 СК України).

Згідно із частиною 2 статті 70 СК України (у редакції закону, що була чинною на день розірвання сторонами шлюбу) при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне.

Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

Зокрема, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18, від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, провадження № 14-114цс20.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2022 року у справі № 504/1126/19, провадження № 61-18866 св 21.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки всіх доказів, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний будинок, збудований на земельній ділянці, власниками якої у рівних частках є сторони, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними.

Такі висновки суду не оспорюються в апеляційній скарзі ОСОБА_1 та не заперечуються ОСОБА_7 , який апеляційну скаргу на рішення суду не подавав, погодився з ним в цілому. Тому у апеляційного суду відсутні підстави для перегляду таких висновків суду першої інстанції. Між тим, позивачкою оспорюється висновок суду про те, що її частка у праві власності на житловий будинок становить не 1/2, як вона просила, а 3/10.

Не впливає на правильність висновку суду першої інстанції про віднесення спірного житлового будинку до спільної сумісної власності сторін і так обставина, що ОСОБА_2 зареєстрував на себе після розірвання шлюбу 02 квітня 2019 року право власності на це нерухоме майно.

Більш того, як зазначив в постанові від 30 серпня 2021 року, провадження № 61-809св21, Верховний Суд, в оцінці наведених обставин необхідно виходити з того, що визначальним юридичного статусу майна (особисте чи спільне) є не факт реєстрації прав на таке майно, що мав місце після розірвання шлюбу, а факт набуття (створення) майна, в даному випадку - зведення будинку під час шлюбу, що було доведено позивачем та встановлено судом.

Між тим, твердження відповідача про те, що після 2014 року ним проведені певні будівельні роботи, що збільшили вартість майна, має буди підтверджена належними і допустимими доказами.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав встановленим, що із рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 вересня 2014 року вбачається, що на момент розірвання шлюбу між сторонами готовність нового житлового будинку складала, приблизно, 60%, тому саме така частина цього закінченого будівництвом об`єкту є спільним майном подружжя. Тому, враховуючи принцип рівності часток подружжя при поділі майна, суд визначив частку позивачки у спірному нерухомому майні як 30 % (1/2 від 60%), а частку відповідача, відповідно, 70 %.

Згідно із частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Між тим, у рішенні Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2014 року у справі №489/3077/14 судом не було встановлено, що на момент розірвання шлюбу між сторонами готовність нового житлового будинку складала 60%. Про готовність будинку, приблизно, у 60% суд зазначив, викладаючи позицію позивачки, а не про встановлені судом обставини.

Тому, висновок суду в цій частині є необґрунтованим, оскільки обставини щодо готовності будинку до експлуатації, а також наявність підстав для віднесення його в цілому до спільного майна подружжя з урахуванням заперечень відповідача ОСОБА_2 про продовження будівництва після розірвання шлюбу підлягають доказування у справі на загальних підставах.

Так, частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частин 1, 2 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

01 березня 2021 року ухвалою Миколаївського апеляційного суду за клопотанням позивачки по справі призначено будівельно-технічну експертизу.

Відповідно до висновку № 125-018 від 16 квітня 2021 року, виконаного судовим експертом Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області Лесків С.А., відсоток готовності недобудованої будівлі 2-х поверхового житлового будинку по АДРЕСА_4 на час проведення судової будівельно-технічної експертизи від 27 серпня 2014 року складав - 75%. Виконання будь-яких добудов, оздоблюваних робіт та інших будівельних робіт вказаного житлового будинку за період з 2014 року по день проведення експертизи не встановлено. Загальна вартість будівельних робіт, будівельних матеріалів, виробів та конструкцій житлової будівлі по АДРЕСА_4 , в діючих на день проведення експертизи цінах на будівельні матеріали і послуги становить 634069 грн. (а.с. 2-50 том 2)

19 липня 2021 року відповідач ОСОБА_2 подав клопотання про проведення повторної судової будівельно-технічної експертизи, оскільки проведена експертиза є непереконливою, необґрунтованою, містить розбіжності у висновках, що в своїй сукупності викликає сумніви щодо її достовірності.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 26 липня 2021 року по справі призначено повторну судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання: 1) Яка була ступінь готовності житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 на час проведення судової будівельно-технічної експертизи від 27.08.2014 року номер висновку № 125-090 (справа № 2/489/1502) ?; 2) Чи було добудовано після того вказаний житловий будинок ? 3) Якщо так, то що саме добудовано/облаштовано, оздоблено/ в будинку з нових матеріалів за період з 2014 по 2020 роки, вартість добудови, та її частка від усього будинку ? 4) Визначити загальну вартість будинку, вартість його без добудови та вартість самої добудови ?

Відповідно до висновку за результатами проведення повторної будівельно-технічної експертизи № 115-171 від 15 березня 2023 року, виконаного судовим експертом Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області Шапошниковою О.О., 1) визначити достовірно ступінь готовності спірного житлового будинку експертом на час проведення судової будівельно-технічної експертизи від 27 серпня 2014 року, номер висновку №125-090 (справа №2/489/1502), технічно не є можливим; 2) після 2014 року було виконано комплекс будівельних робіт, які можливо співзіставити за досліджуваний період, та включали в себе:

-встановлення зовнішніх блоків (віконних та дверних) у прорізи стін та їх закріплення; улаштування з`єднувальних швів та їх оформлення на першому та другому поверхах;

-частково встановлено сантехнічні прилади (на першому поверсі - унітаз; на другому поверсі - ванна трикутна);

-встановлено двоконтурний опалювальний котел на першому поверсі та прилади опалення на другому поверсі, що не підключені до системи.

3) у період з 2014 року по 2020 рік добудування/облаштування, оздоблення (будь-які будівельні та інші роботи) в будинку не проводились. Через відсутність з 2014 по 2020 рік виконаних будівельних та оздоблювальних робіт в житловому будинку вартість їх не визначалася, відповідно, за відсутністю вартості добудов (будівельних робіт) частка добудови (будівельних робіт) від вартості усього будинку не може бути визначена.

4) загальна вартість спірного будинку без урахування вартості земляного компоненту, визначена в рамках витратного методичного підходу, станом на дату дослідження становить 1 039 411,90 грн.

Вартість будівельних робіт, що виконані у спірному житловому будинку і перелік яких зазначено у відповіді на друге питання, складає 287 255 грн.

Вартість спірного житлового будинку без виконання будівельних робіт складає 782 031,43 грн.

Згідно правил оцінки доказів, визначених частинами 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини 1 статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Колегія суддів вважає, що висновок судового експерту № 115-171 від 15 березня 2023 року не відповідає вимогам допустимості доказів, оскільки, як встановив апеляційний суд, є обґрунтовані сумніви у правильності висновку експерта, тому що при його підготовці експертом спірний житловий будинок оглядався лише зовні, стан споруди зсередини не вивчався, що з урахуванням виду призначеної судом експертизи та поставлених судом питань свідчить про суттєву неповноту висновку та про недотримання експертом вимог пункту 2.2 Розділу І Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5.

За такого апеляційний суд враховує лише висновок повторної будівельно-технічної експертизу № 115-171 від 15 березня 2023 року, яким спростовується заперечення позивачки щодо не проведення відповідачем будівельних робіт після припинення їх шлюбу, оскільки експертом встановлено, що після 2014 року було виконано комплекс будівельних робіт: встановлення зовнішніх блоків (віконних та дверних) у прорізи стін та їх закріплення; улаштування з`єднувальних швів та їх оформлення на першому та другому поверхах; частково встановлено сантехнічні прилади (на першому поверсі - унітаз; на другому поверсі - ванна трикутна); встановлено двоконтурний опалювальний котел на першому поверсі та прилади опалення на другому поверсі, що не підключені до системи. Доказів виконання вказаних робіт та придбання витрачених на них будівельних матеріалів та обладнання у період шлюбу або участі її власними коштами в цих роботах після припинення шлюбу з відповідачем позивачка не надала.

За такого та з урахуванням наведених вище положень сімейного законодавства та висновків Верховного Суду щодо їх застосування колегія суддів приходить до висновку, що спільним майном сторін як колишнього подружжя є житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , але без врахування вартості робіт та витрачених матеріалів, здійснених особисто ОСОБА_2 після розірвання шлюбу 2014 році.

Згідно із висновком повторної експертизи у справі загальна вартість спірного будинку без урахування вартості земляного компоненту станом на дату дослідження становить 1 039 411,90 грн. Вартість будівельних робіт, що виконані у спірному житловому будинку після 2014 року, складає 287 255 грн. Вартість спірного житлового будинку без врахування вказаних будівельних робіт складає 782 031,43 грн.

Тобто вартість будинку у стані, який існував на час припинення шлюбу, становить 782 031,43 грн., що складає 75% його загальної вартості, тому розмір частки ОСОБА_1 у цьому майні становить 75%:2, тобто 38% або 38/100, а розмір частки ОСОБА_2 , відповідно, 62% (100%-38%) або 62/100.

За такого рішення суду першої інстанції ухвалено внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, неправильного застосування положень матеріального закону, який регулює правовідносини щодо поділу майна подружжя, та порушення вимог процесуального закону, що є відповідно до вимог пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставою для його зміни в частині визначення часток сторін у спірному майні.

Щодо розподілу судових витрат.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду змінено, є підстави для розподілу апеляційним судом судових витрат.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Порядок та розміри сплати судового збору визначені Законом України «Про судовий збір» (далі Закон).

Відповідно до положень підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 цього Закону позивачка при поданні позовної заяви мала сплатити 1 відсоток вартості відшукуваного майна 1/2 частини спірного житлового будинку, що становить 5197 грн.

Позивачка при зверненні з позовною заявою та в подальшому в суді першої інстанції сплатила: 384 грн. 40 коп. судового збору за розгляд питання забезпечення позову (а.с.1 том 1), 768 грн. 40 коп. та 4436 грн. 79 коп. судового збору за подання позовної заяви (а.с. 2, 74 том 1). Тобто позивачкою при поданні позовної заяви переплачено 8 грн. 19 коп., які можуть бути їй повернути за її клопотанням у порядку, визначеному пунктом 1 частини 1 статті Закону.

Відповідно до положень підпункту 6 пункту 1 частини 2 статті 4 цього Закону позивачка при поданні апеляційної скарги мала сплатити 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги. Зокрема, з урахуванням вимог апеляційної скарги про повне скасування рішення суду першої інстанції та встановленої апеляційним судом після подання апеляційної скарги вартості спірного житлового будинку ОСОБА_1 має сплатити за апеляційний розгляд справи 7795 грн. 50 коп., тоді як за подання апеляційної скарги вона сплатила 5865 грн. (а.с. 155 том 1). Тобто недоплачено 1930 грн. 50 коп. судового збору.

Також позивачкою надано докази оплати 6000 грн. за надання професійної правничої допомоги адвокатом та підтверджено виконання відповідних послуг (а.с. 218, 219 том1) та оплати 7200 грн. вартості проведення первинної будівельно-технічної експертизи за ухвалою суду (а.с. 222 том 1).

В позові ОСОБА_1 просила про визнання за нею права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку, апеляційним судом визнано її право на 38/100 частки, тобто позовні вимоги задоволені на 76%. Тому понесені позивачкою судові витрати підлягають компенсації за рахунок відповідача саме в такому розмірі.

Колегія суддів дійшла висновку, що витрати ОСОБА_1 в сумі 7200 грн. з оплати проведення судової будівельно-технічної експертизи не підлягають компенсації, тому що висновок експерта за наслідками проведення цієї експертизи судом відхилений як недопустимий доказ.

Щодо компенсації позивачці решти судових витрат.

За розгляд справи судом першої інстанції стягненню з відповідача підлягає 4248 грн. 09 коп. (76%(384 грн. 40 коп. +768 грн. 40 коп.+4436 грн. 79 коп.).

За розгляд справи судом апеляційної інстанції за умови повної сплати судового збору позивачці слід було повернути 5924 грн. 58 коп. (7795 грн. 50 коп.х76%), але з урахуванням недоплаченої позивачкою суми судового збору - 1930 грн. 50 коп., цю суму з відповідача необхідно стягнути в дохід держави, зменшивши, відповідно, компенсацію на користь позивачки, яка за такого становить 3994 грн. 08 коп. (5924 грн. 58 коп.-1930 грн. 50 коп.). В дохід держави з відповідача за розгляд справи в апеляційній інстанції необхідно стягнути 1930 грн. 50 коп.

Витрати з оплати позивачкою професійної правничої допомоги слід повернути в сумі 4560 грн.

За такого з відповідача з метою компенсації судових витрат всього необхідно стягнути на користь позивачки 12802 грн. 17 коп. (4248 грн. 09 коп.+ 3994 грн. 08 коп.+ 4560 грн.).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19 жовтня 2020 року змінити.

Визнати в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності: за ОСОБА_1 - на 38/100 часток житлового будинку АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 - на 62/100 часток житлового будинку АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 : на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , - 12802 грн. 17 коп., в дохід держави 1930 грн. 50 коп. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 26 квітня 2023 року