Справа № 161/6608/22
Провадження № 2/161/2687/23
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2023 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Пахолюка А.М.

при секретарі Грень А.В.

розглянувши в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом Державного комунального підприємства «Луцьктепло» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

Державне комунальне підприємство (далі ДКП) «Луцьктепло» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , є споживачами послуг по теплопостачанню: централізоване опалення та централізоване постачання гарячої води, що надається ДКП «Луцьктепло» у зазначене житло.

Однак, відповідачі свого обов`язку по оплаті житлово-комунальних послуг належним чином не виконували.

Станом на 01.05.2022 року виникла заборгованість по теплопостачанню перед ДКП «Луцьктепло» в розмірі 122988,46 грн.

На підставі викладеного, просить суд стягнути з відповідачів на користь ДКП «Луцьктепло» заборгованість за надані послуги по теплопостачанню в розмірі 122988,46 грн.

У письмових поясненнях представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 заперечив щодо суми заборгованості обчисленої позивачем з 2014 року по 2020 рік, оскільки, строк позовної давності обчислюється в три роки. При цьому зазначив, що часткова оплата комунальних послуг не є підставою для переривання такого строку.

Ухвалами суду від 05 червня 2023 року, заяви ОСОБА_3 , ОСОБА_2 задоволено, заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2022 року скасовано, справу призначено до судового розгляду в спрощеному провадженні.

Представник позивача до судового засідання подав суду заяву про слухання справи у його відсутності, просить суд позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 та представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 подали до суду заяви про слухання справи без їхньої участі. Позовні вимоги не визнають.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи. Відзиву та будь-яких заяв, клопотань про розгляд справи без його участі на адресу суду не надходило.

Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності сторін по наявним матеріалам справи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст. ст. 526, 527 ЦК України.

Відповідно до ст. 68 ЖК України жильці зобов`язані своєчасно проводити оплату за комунальні послуги.

Згідно п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

До житлово-комунальних послуг згідно п.1 ч.1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносяться послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізованого опалення, а також вивезення побутових відходів тощо.

Як вбачається з довідки від 29.04.2022 року, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 8).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

З розрахунку нарахувань і оплати за послуги з теплопостачання по особовому рахунку за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що за період з грудня 2014 року по березень 2022 року основний борг з послуг з постачання теплової енергії становить 28204,56 грн.; з постачання гарячої води основний борг становить 94565,42 грн.; розрахунок абонентського обслуговування по гарячій воді за період з лютого 2021 року по березень 2022 року становить 54,66 грн.; розрахунок абонентського обслуговування опалення за період з лютого 2021 року по березень 2022 року становить 113,68 грн.; розрахунок послуги обслуговування вузлів комерційного обліку теплової енергії з липня 2020 року по березень 2022 року становить 50,14 грн. (а.с. 4-7).

Таким чином, проаналізувавши зібрані та дослідженні по справі докази, суд приходить до висновку, що розрахунок, проведений позивачем ДКП «Луцьктепло», є обґрунтованим, будь-які підстави ставити під сумнів даний доказ у суду відсутні.

Доводи представника відповідача ОСОБА_3 про відсутність її обов`язку сплачувати комунальні послуги, оскільки, фактично остання проживає за іншою адресою, суд до уваги не бере, оскільки, з системного аналізу п. 6 ч. 1 ст. 7, ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та п. 37 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою КМУ від 21.08.2019 №830, встановлено, що зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов`язані вносити плату за їх використання, а заборгованість підлягає солідарному стягненню зі всіх зареєстрованих осіб у житловому приміщенні.

Крім того, розірвання шлюбу між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а відтак, ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_1 , більше п`яти років проживає за кордоном та на її думку, не повинна сплачувати за надані комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 , також не спростовує факту її реєстрації у даному житлі та обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги, нарівні з іншими зареєстрованими особами.

Разом з тим, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , що належить їм на праві спільної сумісної власності, а відтак, відповідно до ст. 322 ЦК України, зобов`язанні утримувати майно, що їм належить та відповідно до Закону України ««Про житлово-комунальні послуги» сплачувати комунальні послуги.

Також, із матеріалів справи вбачається, що представник відповідача ОСОБА_3 подав суду заяву про застосування строків позовної давності, просив суд з цих підстав відмовити в позові позивачу.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Частини третя та четверта статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19.

Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

02.04.2020 набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211«Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року. Дію карантину, встановленого цією Постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМ № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021 року. З урахуванням епідемічної ситуації в регіоні з 19 грудня 2020 року до 31 серпня 2021 року на території України установлено карантин згідно з Постановами КМ України № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1100 від 11.11.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021 року.

Так як 02.04.2020 набув чинності Закон України від 30.03.2020 №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, отже початок перебігу позовної давності, як у 2020 році, так і на даний час, є 02 квітня 2017 року.

Судом встановлено, що з даним позовом позивач звернувся до суду 27 травня 2022 року, а тому строк позовної давності необхідно обраховувати не від 27 травня 2019 року (термін загальної позовної давності згідно ст. 257 ЦК України), а від 02 квітня 2017 року.

Строк позовної давності за вимогами про сплату житлово-комунальних послуг за період з грудня 2014 року по березень 2017 року сплив. Представник позивача не надав суду належних та допустимих доказів переривання цих строків.

При цьому, постановою Верховного Суду України від 09.11.2016р. (справа №6-1457цс16) встановлено, що якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Тому в цій частині позовних вимог, вважаючи їх підставними по суті, суд відмовляє у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Решту позовних вимог за період з квітня 2017 року по квітень 2022 року слід задовольнити, оскільки вони пред`явлені в межах строку позовної давності.

Відтак, обраховуючи заборгованість за період з квітня 2017 року по квітень 2022 року, суд виходить з власних розрахунків на підставі розрахунків наданих представником позивача.

Згідно розрахунку нарахувань і оплати за послуги з теплопостачання по особовому рахунку за адресою: АДРЕСА_1 , станом на квітень 2017 року квітень 2022 року заборгованість за послугою з постачання теплової енергії становить 22121,37 грн. (за мінусом заборгованості за період з грудня 2014 року по березень 2017 року, що становила 6083,19 грн.) та заборгованість за послугою з постачання гарячої води становить 88765,53 грн. (за мінусом заборгованості за період з грудня 2014 року по березень 2017 року, що становила 5799,89 грн.)

Інші нарахування, згідно розрахунків позивача, проведені в межах строку позовної давності, а саме: розрахунок абонентського обслуговування по гарячій воді за період з лютого 2021 року по березень 2022 року становить 54,66 грн.; розрахунок абонентського обслуговування опалення за період з лютого 2021 року по березень 2022 року становить 113,68 грн.; розрахунок послуги обслуговування вузлів комерційного обліку теплової енергії липня 2020 року по березень 2022 року становить 50,14 грн.

Тому, від заявлених до стягнення позовних вимог у загальному розмірі 122988,46 грн., судом віднімається заборгованість в розмірі 11883,08 грн., що виникла до квітня 2017 року. Загальна сума стягнення становить 111105,38 грн., (122988,46 грн. 11883,08 грн.) і суд стягує цю заборгованість у повному розмірі.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідачів на користь позивача слід стягнути заборгованість за надання житлово-комунальних послуг в сумі 111105,38 грн.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає до задоволення вимога позивача про відшкодування відповідачами понесених ним судових витрат по сплаті судового збору пропорційний розміру задоволених позовних вимог в сумі 2241,29 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 77, 81, 141, 247, 259, 263-268, 354 ЦПК України, на підставі ст. ст. 11, 509, 625 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Державного комунального підприємства «Луцьктепло» суму заборгованості за надані послуги по теплопостачанню в розмірі 111105,38 (сто одинадцять тисяч сто п`ять) грн. 38 коп.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Державного комунального підприємства «Луцьктепло» судові витрати по справі, а саме: 2241 (дві тисячі двісті сорок одна) грн. 29 коп. судового збору по 747 (сімсот сорок сім) грн. 10 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач Державне комунальне підприємство «Луцьктепло», , місцезнаходження: м. Луцьк, вул. Гулака-Артемовського, 20.

Відповідач ОСОБА_1 , ідентифікаційний код невідомо, місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 12 вересня 2023 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області Пахолюк А.М.