Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.04.2023 Справа №607/1897/23

місто Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Герчаківської О. Я.,

за участю секретаря судового засідання Крук А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат, трьох відсотків річних та моральної шкоди за прострочення сплати аліментів,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася в суд із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат, трьох відсотків річних та моральної шкоди за прострочення сплати аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 11 травня 1985 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_2 , про що Соснівською сільською радою Шумського району Тернопільської області було видане свідоцтво про укладання шлюбу серії НОМЕР_1 від 11 травня 1985 року та зроблено актовий запис за №8.

Від даного шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 лютого 2017 року у цивільній справі № 607/120/17 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 03 січня 2017 року до припинення навчання ОСОБА_4 , але не більше, ніж до досягнення ним 23 років.

На підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 лютого 2017 року у цивільній справі № 607/120/17 видано виконавчий лист, який було звергнуто до виконання.

Відповідач ОСОБА_2 є працездатною особою, стан його здоров`я задовільний, однак впродовж 2017-2022 років аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно своєчасно не сплачує, внаслідок чого станом на 29 вересня 2022 року заборгованість по аліментах складає 39 886,69 грн.

Доказом несвоєчасної сплати та наявності заборгованості зі сплати аліментів у відповідача є розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 29 вересня 2022 року, складений головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

А отже, відповідно до вищенаведеного, у ОСОБА_2 згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 лютого 2017 року у цивільній справі № 607/120/17, виникло грошове зобов`язання утримувати свою повнолітню дитину (сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ), шляхом сплати аліментів на її утримання у розмірі, визначеному судом.

Однак, відповідач ухиляється від виконання свого обов`язку та навіть встановлені судом аліменти сплачує не в повному обсязі, внаслідок чого станом 29 вересня 2022 року існує заборгованість в розмірі 39 886,69 грн.

02 квітня 2019 року спільному сину сторін виповнилось 23 роки.

Останнє нарахування аліментів, згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 лютого 2017 року у цивільній справі № 607/120/17, відбулось у квітні 2019 року, внаслідок чого утворилась заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 39 886,69 грн.

При цьому, відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, зробленого головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) дана заборгованість існує і станом на 29 вересня 2022 року.

Відповідач ОСОБА_2 , починаючи з 01 травня 2019 року по 29 вересня 2022 року включно, прострочив виконання грошового зобов`язання зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 39 886,69 грн.

Згідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивачка вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18, від 12 березня 2020 року у справі № 912/855/19, від 18 травня 2022 року у справі № 199/6480/16-ц.

Також ОСОБА_1 посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (пункт 54 Постанови).

Позивачка вважає, що в зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 39 886,69 грн, у неї виникло право на стягнення з ОСОБА_2 інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних за період з 01 травня 2019 року по 29 вересня 2022 року включно, відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Державною службою статистики України було встановлено наступні індекси інфляції (значення індексу надаються у відсотках відносно попереднього місяця): в травні 2019 року - 100,7 %, червні 2019 року - 99,5%, липні 2019 року - 99,4 %, серпні 2019 року - 99,7 %, вересні 2019 року - 100,7 %, жовтні 2019 року - 100,7 %, листопаді 2019 року - 100,1 %, грудні 2019 року - 99,8 %, січні 2020 року - 100,2 %, лютому 2020 року - 99,7 %, березні 2020 року - 100,8 %, квітні 2020 року - 100,8 %, в травні 2020 року - 100,3 %, червні 2020 року - 100,2 %, липні 2020 року - 99,4 %, серпні 2020 року - 99,8 %, вересні 2020 року - 100,5 %, жовтні 2020 року - 101,0 %, листопаді 2020 року - 101,3 %, грудні 2020 року - 100,9 %, січні 2021 року - 101,3 %, лютому 2021 року - 101,0 %, березні 2021 року - 101,7 %, квітні 2021 року - 100,7 %, в травні 2021 року - 101,3 %, червні 2021 року - 100,2 %, липні 2021 року - 100,1 %, серпні 2021 року - 99,8 %, вересні 2021 року - 101,2 %, жовтні 2021 року - 100,9 %, листопаді 2021 року - 100,8 %, грудні 2021 року - 100,6 %, січні 2022 року - 101,3 %, лютому 2022 року - 101,6 %, березні 2022 року -104,5 %, квітні 2022 року - 103,1 %, в травні 2022 року - 102,7 %, червні 2022 року - 103,1 %, липні 2022 року - 100,7 %, серпні 2022 року - 101,1 %, вересні 2022 року - 101,9 %.

Сукупний індекс інфляції розраховується за формулою:

Сукупний індекс інфляції = (Інд. 1/100)х(Інд.2/100)х... (Iнд.Z/100), де

Інд.1 - це індекс інфляції за перший місяць прострочення, Інд.2 - це індекс інфляції за другий місяць прострочення, ... Iнд.Z - це індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Інфляційні витрати розраховуються за формулою:

Інфляційні витрати = сума простроченого зобов`язання х сукупний індекс інфляції - сума простроченого зобов`язання

А отже, сукупний індекс інфляції за період з 01 травня 2019 року по 29 вересня 2022 року включно = 1,007 х 0,995 х 0,994 х 0,997 х 1,007 х 1,007 х 1,001 х 0,998 х 1,002 х 0,997 х 1,008 х 1,008 х 1,003 х 1,002 х 0,994 х 0,998 х 1,005 х 1,010 х 1,013 х 1,009 х 1,013 х 1,010 х 1,017 х 1,007 х 1,013 х 1,002 х 1,001 х 0,998 х 1,012 х 1,009 х 1,008 х 1,006 х 1,013 х 1,016 х 1,045 х 1,031 х 1,007 х 1,011 х 1,019 = 1,415241211.

Відповідно розмір інфляційних витрат за період з 01 травня 2019 року по 29 вересня 2022 року включно становить 16 562,60 (39 886, 69 грн. х 1,415241211 - 39 886, 69 грн.) грн.

Враховуючи вищенаведене, з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 за прострочення виконання грошового зобов`язання інфляційні витрати за період з 01 травня 2019 року по 29 вересня 2022 року включно в розмірі 16 562,60 грн.

Також з відповідача слід стягнути 3 % річних за період з 01 травня 2019 року по 29 вересня 2022 року включно.

Розрахунок 3 % річних здійснюється за формулою:

Сума 3% річних = сума простроченого зобов`язання/ 100 х 3 / 365 х кількість днів прострочення. А отже, сума 3% річних, що підлягає стягненню з Відповідача, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, становить 4 088,11 грн (39 886,69 грн. (сума простроченого зобов`язання) / 100 х 3 (розмір річних) / 365 х 1247 (кількість днів прострочення).

Відповідно, з ОСОБА_2 слід стягнути на користь позивачки за прострочення виконання грошового зобов`язання 3 % річних за період з 01 травня 2019 року по 29 вересня 2022 року включно в розмірі 4 088,11 грн.

Крім того, згідно п. 4 ч. 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди.

Своїми діями відповідач прострочивши виконання грошового зобов`язання зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 39 886,69 грн та спричинив позивачці моральну шкоду, яка полягає у нервових розладах та душевних стражданнях.

Моральну шкоду, яку ОСОБА_2 повинен відшкодувати ОСОБА_1 за невиконання ним свого обов`язку з утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання та відповідно прострочення грошового зобов`язання зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , позивачка оцінює у 50 000,00 грн. Завдана ОСОБА_1 моральна шкода полягає у розладі душевного здоров`я позивачки, моральних стражданнях, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагало певний період часу від ОСОБА_1 додаткових зусиль для пошуку грошових коштів на утримання сина та організації власного життя, необхідність боротись за свої права, оскільки вона була вимушена звертатись до суду та доводити протягом тривалого часу свою правоту, захищаючи свої права.

Отож, з відповідача слід стягнути на користь позивачки за прострочення виконання грошового зобов`язання моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

Підсумовуючи вищенаведене позивачка ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь за прострочення сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інфляційні витрати за період з 01 травня 2019 року по 29 вересня 2022 року включно в розмірі 16 562,60 грн, а також три проценти річних за період з 01 травня 2019 року по 29 вересня 2022 року включно в розмірі 4 088,11 грн та моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн, вирішити питання про судові витрати.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 лютого 2023 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат, трьох відсотків річних та моральної шкоди за прострочення сплати аліментів. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник позивачки, адвокат Хлєбніков С. В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити з підстав, які наведені у змісті позовної заяви. Щодо ухвалення судом заочного рішення не заперечував.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився з невідомої на те суду причини, хоча про день та час судового засідання повідомлявся належним чином, відзиву не подав.

Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення.

Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, встановив наступні обставини.

11 травня 1985 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , після одруження ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, про що Соснівською сільською радою Шумського ЗАГСу зроблено запис за № 8, що слідує із свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 від 11 травня 1985 року.

Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , видане 05 квітня 1996 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільського міськвиконкому.

Згідно виконавчого листа у справі № 607/120/17-ц, який видано Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 17 травня 2017 року, суд вирішив стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 03 січня 2017 року до припинення навчання ОСОБА_4 , але не більше, ніж до досягнення ним 23 років.

За змістом розрахунку заборгованості по аліментах від 29 вересня 2022 року № 68561, який складено головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Токаренко В. С. при примусовому виконанні виконавчого листа № 607/120/17-ц, станом на 29 вересня 2022 року заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів становить 39 886,69 грн, за період з січня 2017 року включно по квітень 2019 року.

За вказаних вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми процесуального та матеріального права.

Щодо обраного позивачкою способу захисту порушеного права, яке полягає у застосуванні до виниклих правовідносин з прострочення сплати аліментівстатті 625 ЦК України, то суд звертає увагу на наступне.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Суд встановив, що ОСОБА_1 попередньо зверталася до суду про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання їх спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до припинення ним навчання.

Згідно виконавчого листа у справі № 607/120/17-ц, який видано Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 17 травня 2017 року, суд вирішив стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 03 січня 2017 року до припинення навчання ОСОБА_4 , але не більше, ніж до досягнення ним 23 років.

02 квітня 2019 року ОСОБА_4 виповнилося 23 роки, відтак стягнення аліментів з відповідача в користь позивачки припинилося.

Водночас, за змістом розрахунку заборгованості по аліментах від 29 вересня 2022 року № 68561, який складено головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Токаренко В. С. при примусовому виконанні виконавчого листа № 607/120/17-ц, станом на 29 вересня 2022 року заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів становить 39 886,69 грн. Вказана заборгованість виникла з січня 2017 року включно по квітень 2019 року.

З огляду на виниклу заборгованість ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь за прострочення сплати аліментів інфляційні витрати за період з 01 травня 2019 року по 29 вересня 2022 року включно в розмірі 16 562,60 грн, а також три проценти річних за період з 01 травня 2019 року по 29 вересня 2022 року включно в розмірі 4 088,11 грн.

Однак, суд вважає, що до відносин, які виникли між сторонами внаслідок прострочення сплати аліментів, не підлягає застосуванню стаття 625 ЦК України, оскільки до даних правовідносин може бути застосовано спеціальну норму права, а саме статтю 196 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Отож, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження №14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Передбачена статтею 625 ЦК України, відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія статті 625 ЦК України не поширюється на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо) та сімейні правовідносин.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Згідно частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Статтею 625 ЦК України регулюються зобов`язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. З рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

За таких обставин, вимога позивача про стягнення суми інфляційних збитків та трьох відсотків річних за неналежне виконання грошового зобов`язання є необґрунтованою, оскільки грошове зобов`язання відповідача, а саме обов`язок сплати аліментів на утримання повнолітнього сина, перед позивачем виникло не з договірних правовідносин, а на підставі рішення суду. Окрім того, зобов`язання щодо сплати аліментів виникає з сімейних правовідносин та регулюється спеціальним законодавством. Отже, до даного виду зобов`язання, в разі його порушення, правило стаття 625 ЦК України не застосовується.

Проаналізувавши вищенаведене, суд доходить до висновку, що законом передбачений ефективний спосіб захисту прав позивачки, які порушені простроченням сплати аліментів зі сторони відповідача. ОСОБА_1 має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості, що передбачено ст. 196 СК України, а відтак обраний ОСОБА_1 спосіб захисту - стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних, згідно частини другої статті 625 ЦК України, не передбачений законом та є неефективним для захисту порушеного права позивачки.

Отож, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат, трьох відсотків річних не підлягають задоволенню, оскільки обраний нею спосіб захисту порушеного права не передбачений законом і є неефективним.

Щодо вимог позиваки про стягнення з відповідача моральної шкоди, яку ОСОБА_2 повинен відшкодувати ОСОБА_1 за невиконання ним свого обов`язку та відповідно прострочення грошового зобов`язання зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , яку позивачка оцінює у 50 000,00 грн, то суд звертає увагу на наступне.

За змістом пункту дев`ять частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як передбачено частиною першою статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто, підставою для цивільної-правової відповідальності за завдання шкоди є одночасна наявність наступних елементів: заподіяння моральної шкоди позивачу, протиправність дій відповідача та наявність причинного зв`язку між шкодою заподіяною позивачу і протиправним діянням відповідача та вина останнього в її заподіянні.

В той же час, відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом статей 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Також згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, позивачкою не доведено жодними належними та допустимими доказами як заподіяння їй моральної шкоди та протиправності дій відповідача, так і наявності причинного зв`язку між шкодою заподіяною позивачу і протиправним діянням відповідача, а також вини останнього в її заподіянні.

Таким чином, враховуючи те, що обставини, на які посилається ОСОБА_1 як на підставу задоволення позову, зокрема щодо заподіяння їй моральної шкоди простроченням грошового зобов`язання зі сплати аліментів, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову у вказаній частині слід відмовити.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача, а у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись статтями 4, 10, 12, 76, 81, 141, 263-265, 279, 280-283 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат, трьох відсотків річних та моральної шкоди за прострочення сплати аліментів- відмовити.

Копію рішення направити відповідачу у справі.

Заочне рішення може бути переглянуто Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починається відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду відповідачем подається протягом тридцяти днів здати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду учасниками справи подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення суду складено 10 квітня 2023 року.

Головуючий суддя О.Герчаківська