Постанова

Іменем України

23 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 466/12111/21

провадження № 61-1445св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Пророка В. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , Третя львівська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2022 року в складі судді Зими І. Є. та постанову Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року в складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Третя львівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування частини квартири.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона є матір`ю ОСОБА_3 та бабусею ОСОБА_2 .

Їй та сину ОСОБА_3 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 . Оскільки вона є людиною похилого віку, проживає одна, їй необхідна була фізична та фінансова допомога. Через важкі життєві обставини вона запропонувала онуці ОСОБА_2 доглядати за нею, допомагати матеріально довічно, а вона у свою чергу відчужить на її користь свою частину квартири.

08 червня 2016 року вона разом із сином ОСОБА_3 підписали договір, на підставі якого кожен із них відчужив належну йому на праві власності частку ОСОБА_2 . При цьому вона розуміла, що укладає договір довічного утримання, про що первинно була домовленість із відповідачкою. Натомість надалі виявилося, що вона підписала договір дарування своєї частки спірного майна.

На виконання досягнутої між сторонами договору домовленості онука хоч і не регулярно, проте допомагала їй. Згодом відповідачка повністю відмовилася виконувати свої обов`язки та домовленості між ними. Позивачка зазначає, що є особою з інвалідністю другої групи загального захворювання, пенсіонеркою, непрацездатною, часто хворіє, однак жодної допомоги від онуки не отримує, хоча така була їй обіцяна в обмін на передачу їй у власність квартири. На даний час онука взагалі перестала з нею спілкуватися, стверджує, що квартира належить їй, тому вона не буде її утримувати.

Відтак, укладаючи спірний договір дарування, вона неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, а саме щодо безоплатної передачі у власність відповідачки належного їй нерухомого майна, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Вважає, що вона помилилася щодо природи укладення спірного правочину, оскільки вона думала, що укладає договір довічного утримання.

Враховуючи наведене, позивачка просила визнати недійсним договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 в частках: 17/100 частки квартири та 247/400 частки квартири, що був укладений 08 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори, зареєстрований у реєстрі за № 4-322. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що позивачкою доведено, що укладений нею договір дарування вчинено під впливом помилки, оскільки її волевиявлення було спрямоване на укладення договору довічного утримання.

Додатковою постановою Львівського апеляційного суду від 24 лютого 2023 року в складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О. стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 000,00 грн витрат за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

25 січня 2023 року ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку, подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року у цій справі, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми статей 203, 229, 717 ЦК України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 133/1804/20, від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц, 10 березня 2020 року у справі № 488/1875/17,

від 23 квітня 2020 року у справі № 463/2372/16-ц, від 07 квітня 2021 року у справі № 643/13968/18, від 19 травня 2019 року у справі 3 501/3936/15-ц та постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Крім того, заявниця посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд:

- не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу;

- розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження;

- встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 1, 2, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Заявниця вказує, що всупереч висновкам Верховного Суду, викладеним у наведених постановах, застосовуючи норми статей 203, 229, 717 ЦК України, суди попередніх інстанцій обмежилися лише встановленням таких обставин як вік позивачки та наявність у неї низки хвороб. Натомість не встановлювалися інші обставини, які мають значення для правильного вирішення такої категорії справ, зокрема: наявність чи відсутність у позивачки спірного житла як єдиного; наявність чи відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором; місце проживання позивачки після укладення договору. Також судами не встановлювалася наявність у позивачки такої вади волі як помилка під час укладення оспорюваного договору.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

У березні 2023 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила її залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Провадження в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставами відкриття касаційного провадження є пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

У квітні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 та бабусею ОСОБА_2

ОСОБА_1 із сином ОСОБА_3 були власниками квартири АДРЕСА_1 . Позивачці належало 17/100 частини квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 липня 2001 року та 247/400 частини - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 червня 2016 року. ОСОБА_3 належало 81/400 частини квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 грудня 2011 року та 1/100 частини - на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 28 листопада 2014 року.

Між сторонами у справі було досягнуто домовленість про те, що ОСОБА_2 буде доглядати за ОСОБА_1 та допомагати матеріально довічно, а остання відчужить на її користь свою частину квартири.

У зв`язку з цими домовленостями 08 червня 2016 року ОСОБА_1 відчужила ОСОБА_2 належні їй частки в квартирі АДРЕСА_1 , шляхом укладення спірного договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Стефанишиним М. В., зареєстрований за № 4-322.

Протягом дев`яти місяців після укладення договору відповідачка допомагала позивачці матеріально та переводила на кредитну картку останньої близько 1 000 грн щомісячно, проте згодом перестала надавати будь-яку допомогу.

На час укладення договору дарування квартири позивачці було близько 70 років та вона мала низку хвороб.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Як на підставу заявлених позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що оспорюваний нею договір дарування вона уклала під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що на момент укладення оспорюваного правочину вона була людиною похилого віку, проживала одна та за станом здоров`я потребувала фізичної і фінансової допомоги.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди виходили з того, що оспорюваний договір дарування укладений ОСОБА_1 під впливом помилки, що підтверджено нею під час судового розгляду, оскільки в силу свого похилого віку та у зв`язку з наявністю у неї низки хвороб вона вважала, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування.

Колегія суддів Верховного Суду з такими висновками судів не погоджується, з огляду на таке.

За частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і

застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 288/1366/21 (провадження № 61-8441св22) зазначено, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Проте Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

У справі № 288/1366/21 Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним відповідно до статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. При цьому суди мають виходити з того, що наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

У справі, яка переглядається, задовольняючи позов та визнаючи недійсним договір дарування, суди виходили з того, що позивачка у силу свого віку та наявності у неї низки хвороб вважала, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування. Тобто, визнаючи недійсним укладений між сторонами договір дарування на підставі статей 203, 229 та 717 ЦК України, суди обмежилися лише встановленням віку позивачки та зазначенням про наявність у неї низки хвороб.

Разом із тим,з`ясування лише таких обставин, як вік позивачки та стан її здоров`я, самі по собі, без з`ясування наявності такої вади волі у дарувальника, як помилка, яка має істотне значення для неї, не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.

Подібні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15 червня 2022 року в справі № 133/1804/20 (провадження № 61-18827св21), від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20), від 23 квітня 2020 року в справі №463/2372/16-ц (провадження № 61-1542св19), на які зокрема посилається заявниця в касаційній скарзі.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачці на момент укладення договору дарування було 67 років, вона з 16 жовтня 1985 року зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 та є її власником. Тобто квартира АДРЕСА_1 , яка подарована відповідачці, не була єдиним житлом дарувальника на момент укладення договору. Крім того, за оспорюваним правочином відбулася фактична передача спірного нерухомого майна дарувальником обдаровуваному та позивачка не проживає у спірній квартирі після укладення договору, що не заперечувалося нею в позовній заяві. При цьому позивачкою не спростовані доводи відповідачки про те, що кошти, які остання перераховувала своїй бабусі протягом певного періоду часу, не були пов`язані з виконанням будь-яких узгоджених між ними договірних зобов`язань.

Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду доходить висновку, що позивачкою не надано доказів, що оскаржуваний нею договір дарування вчинявся під впливом помилки та нею неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Тобто позивачка не довела обставин, необхідних для визнання договору дарування недійсним на підставі статей 203, 229 та 717 ЦК України.

З урахуванням того, що судами фактично встановлені усі обставини справи, досліджено докази, однак не правильно застосовані норми матеріального права, Верховний Суд доходить висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду справи касаційному порядку, оскільки заявниця посилається на постанови Верховного Суду, в яких міститься висновок про те, які фактичні обставини підлягають встановленню судами для правильного вирішення такої категорії справ, зокрема, такі як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Вирішуючи справи такої категорії, суди мають виходити з того, що наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20).

Отже, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди дійшли помилкових висновків про доведеність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, а тому оскаржені судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини п`ятої статті 270 ЦПК України додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено. У пункті 20 постанови Пленум Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Тобто додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України, є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього (постанова Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 761/15741/17, провадження № 61-3709св21).

Враховуючи, що суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2022 року та постанови Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року, колегія суддів вважає за необхідне скасувати і додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 24 лютого 2023 року у цій справі, не зважаючи на те, що заявниця її не оскаржувала та її не існувало на момент відкриття касаційного провадження у справі, оскільки додаткове судове рішення не може існувати окремо від основного рішення у справі, ухваленому по суті спору.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

З урахуванням наведених мотивів Верховний Суд вважає за необхідне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Також слід скасувати додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 24 лютого 2023 року.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 та скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, то понесені ОСОБА_2 судові витрати за подачу апеляційної скарги в розмірі 1 488,60 грн та касаційної скарги в розмірі 1 816,99 грн, а всього 3 305,59 грн підлягають відшкодуванню з позивачки.

Враховуючи, що ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, як особа з інвалідністю другої групи, то понесені ОСОБА_2 судові витрати за подачу апеляційної та касаційної скарги в розмірі 3 305,59 грн підлягають компенсації за рахунок держави.

Додатковою постановою Львівського апеляційного суду від 24 лютого 2023 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткової постанови задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 000 грн витрат за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Разом із тим, відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові інші судові витрати, зокрема витрати на професійну правничу допомогу, покладаються на позивача.

Таким чином, з урахуванням відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та скасуванням додаткової постанови Львівського апеляційного суду від 24 лютого 2023 року, витрати за надання ОСОБА_1 професійної правничої допомоги не підлягають стягненню.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі

колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2022 року, постанову Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року та додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 24 лютого 2023 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Третя львівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування частини квартири відмовити.

Понесені ОСОБА_2 судові витрати за подачу апеляційної та касаційної скарг в розмірі 3 305,59 грн компенсувати за рахунок держави.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська Судді: В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Пророк В. В. Сердюк