Провадження № 2/202/9/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2023 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.

за участю секретаря судового засідання Калантаєнко Д.В.,

представника позивача Крапівцевої О.О.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до Акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

15 лютого 2012 року ублічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) вперше звернулось до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - АТ «Акцент-Банк»), ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави.

Позовна заява була мотивована тим, що 17 липня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитно-заставний договір №DNI0A0, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 16 505, 20 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 16,92% на рік з кінцевим терміном повернення 16 липня 2013 року та щомісячним платежем у розмірі 510,60 дол.США. Кредит надавався на придбання автомобіля марки «MAZDA», модель 3, рік випуску 2005, тип ТЗ: легковий седан-В, реєстраційний номер НОМЕР_1 . З метою забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору ОСОБА_1 передав в заставу банку вищевказаний автомобіль. Також, з метою забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору, 20 жовтня 2010 року між банком та АТ «А-Банк» було укладено договір поруки. ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 14 лютого 2012 року, становила 18 032, 17 доларів США., яка складалась з 11 187, 19 дол.США тіла кредиту; 2 023, 98 дол.США заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 188, 36 дол.США заборгованість по комісії за користування кредитом; 2 744,17 дол.США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, штрафи: 31,29 (фіксована частина), 857, 19 дол.США (процента складова).

АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на викладені обставини, просило суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNI0A0 від 17 липня 2008 року у сумі 18 032, 17 доларів США звернути стягнення на предмет застави: автомобіль марки «MAZDA», модель 3, рік випуску 2005, тип ТЗ: легковий седан-В, реєстраційний номер НОМЕР_1 шляхом продажу вказаного автомобіля АТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням АТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; витребувати у ОСОБА_1 та передати у заклад шляхом опису АТ КБ «Приватбанк» предмет застави: автомобіль марки «MAZDA», модель 3, рік випуску 2005, тип ТЗ: легковий седан-В, № реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а також стягнути з відповідачів у солідарному порядку 10 000, 00 грн.

Відповідач ОСОБА_1 заперечував проти заявлених вимог. Так сторона відповідача зазначає, що у нього було викрадено предмет застави позивачем. На відповідний момент відповідач сплатив банку 12 476,31 дол.США, тобто значно більшу частину від кредитних зобов`язань. Сторона не згодна з розрахунком заборгованості здійсненим позивачем посилаючись на долучені копії квитанцій.

Відповідач АТ «А-Банк», також, надав суду свої заперечення згідно яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог щодо АТ «А-Банку», як поручителя, оскільки у нього відсутній відповідний договір поруки на підставі якого до нього заявлено вимогу. Крім того, на момент складання відповідного договору (як вбачається із його копії), боржником вже було допущено прострочення заборгованості за кредитним договором.

В процесі розгляду справи зі сторони позивача надійшла заява про зміну предмету позову по справі, згідно змісту якої представник позивача просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №DNI0A0 від 17 липня 2008 року у сумі 7 619, 99 дол.США , яка складається з 2 023, 98 дол.США заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 188, 36 дол.США заборгованість по комісії за користування кредитом; 2 744, 17 дол.США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 31, 29 дол.США штраф (фіксована частина); 857, 19 дол.США штраф (процентна складова); 775 дол.США три проценти річних згідно ч.2 ст.625 ЦК України (нарахованих за період з 15 травня 2019 року по 7 березня 2023 року). Окрім того позивач просив стягнути з АТ «Акцент-банк» та ОСОБА_1 солідарно 10 000,00 грн. та судові витрати.

Зміна предмета позову була обумовлена фактичною зміною обставин, а саме: реалізацією предмета застави, ухвалення рішення у іншій справі щодо кредитних зобов`язань відповідача за кредитним договором, за невиконання умов якого у даній справі позивач просив звернути стягнення на предмет застави.

Отже, враховуючи, що коштів від реалізації автомобіля (предмета застави) виявилось недостатньо для повного задоволення вимог позивача, банк пред`явив вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитним договором (без врахування тіла кредиту, який було стягнуто рішенням по справі № 205/9604/13), яка існувала станом на 14 лютого 2012 року (дата звернення до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом про звернення стягнення на предмет застави).

ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до кредитно-заставного договору від 17 липня 2008 року за №DNI0A0, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , останньому був наданий кредит у розмірі 16 505, 20 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 16,92% на рік з кінцевим терміном повернення 16 липня 2013 року та щомісячним платежем у розмірі 510,60 дол.США (далі кредитний договір). Кредит надавався на придбання автомобіля марки «MAZDA», модель 3, рік випуску 2005, тип ТЗ: легковий седан-В.

З метою забезпечення виконання зобов`язань по кредитно-заставному договору від 17 липня 2008 року за №DNI0A0 у заставу банку було передано вищевказаний автомобіль.

Також з метою забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору 20 жовтня 2010 року між банком та ПАТ «А-Банк» було укладено договір поруки з лімітом відповідальності у 10 000, 00 грн. Договором передбачено, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом п`яти років.

У зв`язку з неналежним виконання умов кредитного договору у ОСОБА_1 виникла кредитна заборгованість, яка станом на 14 лютого 2012 року, визначена банком у сумі 18 032, 17 доларів США, що еквівалентно 144 077, 07 грн, яка складається з: 11 187, 19 доларів США - заборгованості за кредитом, 2 023, 09 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 188, 36 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 2 744, 17 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 31, 29 доларів США - штраф (фіксована частина), 857, 19 доларів США - штраф (процентна складова).

Згідно довідки Управління Державтоінспекції ГУМВС України в Дніпропетровській області № 14/5849 від 04 вересня 2015 року автомобіль марки «MAZDA», модель 3, рік випуску 2005, тип ТЗ: легковий седан-В, був зареєстрований за ОСОБА_1 , але 21 березня 2013 року даний автомобіль був знятий з обліку для реалізації, а 04 червня 2013 року автомобіль було перереєстровано на іншого власника із заміною номерного знаку.

У матеріалах справи наявний акт від 20 березня 2013 року, який містить відомості про передачу ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» автомобіля «MAZDA» 3, для реалізації. Також у матеріалах справи міститься додаток до договору фінансового лізингу від 08 травня 2013 року, в якому наявні відомості про передачу ТОВ «Автокредит плюс» у лізинг автомобіля «MAZDA» 3.

В той же час, у провадженні Ленінського районного суду м.Дніпропетровська, по цивільній справі №205/9604/13, 11 вересня 2017 року було ухвалено рішення яким позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №DNI0A0 від 17 липня 2008 року у сумі 7 227,08 дол. США. з яких: заборгованість за тілом кредиту - 6 777,08 дол. США, заборгованість за процентами за користування кредитом - 450 дол. США.

Постановою Верховного Суду від 15 травня 2019 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2018 року в частині задоволення позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2018 року змінено та резолютивну частину викладено в такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у сумі 6 777,08 доларів США та судовий збір у розмірі 1 768,81 грн».

Мотивами для зміни рішення слугувало те, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про задоволення позову, не врахували, що після звернення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з позовом про дострокове стягнення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет застави, змінився порядок, умови і строк дії кредитного договору, тобто на час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі, у зв`язку з чим суди не звернули уваги на те, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти припинилося і кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення, зокрема, процентів.

На підтвердження наявності заявленої до стягнення заборгованості, у даній справі, зі сторони позивача було надано виписку по рахунку та розрахунки заборгованості.

Так, згідно останнього розрахунку заборгованості за кредитним договором, станом на 3 лютого 2023 року, заборгованість відповідача складається з наступного: залишок за наданим кредитом (тілом кредиту) 6 777, 08 дол.США; заборгованість за процентами 2 807, 13 дол.США, заборгованість з комісії 2871, 87 дол.США; штраф (фіксована частина) 0, 00; штраф (процента частина) 0,00.

Слід звернути увагу, що відповідно до вказаного вище розрахунку, станом на 10 лютого 2012 року, заборгованість відповідача складалась з заборгованості за процентами 2 012,61 дол.США, 2 694, 23 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

В свою чергу, зі сторони відповідача було долучено копії квитанцій на підтвердження оплати кредитної заборгованості.

Так, 18 травня 2010 року відповідачем було сплачено 511,00 дол.США, 22 липня 2010 року 510, 00 дол.США, 27 жовтня 2010 року 865, 53 дол.США, 25 лютого 2011 року 1 025, 38 дол.США, 8 липня 2009 року 128, 07 дол.США, 7 серпня 2009 року 1 000,00 дол.США, 7 серпня 2008 року 511,00 дол.США, 9 вересня 2008 року 511, 00 дол.США, 16 січня 2009 року 340,00 дол.США, 18 травня 2009 року 131,06 дол.США, 2 липня 2009 року 127,38 дол.США, 17 липня 2009 року 30, 00 дол.США, 17 липня 2009 року 844,88 дол.США, 1 квітня 2010 року 1 130,00 дол.США, 1 квітня 2010 року 1 084, 62 дол.США, 12 квітня 2010 року 265, 08 дол.США, 26 квітня 2010 року 226,04 дол.США, 18 травня 2010 року 357,54 дол.США, 15 червня 2010 року 156,64 дол.США.

Слід звернути увагу, що інша частина квитанцій, надана стороною відповідача, подана у нечитабельному вигляді з якої неможливо встановити зміст тексту (платежу, суму, призначення, дату, валюту).

Дослідивши та здійснивши порівняння між виписками по рахунку відповідача з долученими (читабельними) копіями квитанцій суд дійшов висновку про те, що розрахунки надані позивачем не містять інформацію про більшість платежів, які було здійснено відповідачем. Також розрахунки заборгованості наявні у матеріалах справи суперечать один одному в частині заявлених до стягнення розміру сум, в тому числі розміру штрафу, пені та процентів, на одну і ту ж дату.

Окрім того, з розрахунків банку та виписок по рахунку судом встановлено, що після укладення договору поруки №167 з А-Банком (20 жовтня 2010 року) мало місце прострочення кредитного зобов`язання зі сторони відповідача ОСОБА_1 , в тому числі з 27 жовтня 2010 року, про що свідчать розрахунок сальдо заборгованості та нарахована сума пені, у відповідності до розрахунку заборгованості, виконаного позивачем станом на 14 лютого 2012 року.

ІІІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до положень статей 525-526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно із статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено договором кредиту і не випливає із суті кредитного договору.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Із правового висновку Великої Палати Верховного Суду, яка погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17. від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та№ 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 слідує, що право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Так, судом було встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 вересня 2017 року, у справі №205/9604/13, з урахуванням постанови Верховного Суду від 15 травня 2019 року з відповідача на корись позивача було стягнуто заборгованість за кредитом (тілом кредиту) - 6 777,08 дол. США.

Доказів погашення тіла кредиту, станом на дату розгляду даної справи, суду надано не було, а тому суд погоджується з доводами позивача, що він має право на стягнення з відповідача трьох процентів річних від вказаної суми заборгованості.

Так, позивач просить стягнути три проценти річних за період з 15 травня 2019 року по 7 березня 2023 року, тобто за 1392 дні, відповідно 6 777, 08 (тіла кредиту) х 1392 (дні прострочення) х 3 / 100 / 365 = 775 дол.США.

В той же час відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України - у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовна вимога щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, є такою що підлягає задоволенню за період з 15 травня 2019 року по 23 лютого 2022 року, тобто за 1015 днів, відповідно 6 777, 08 (тіла кредиту) х 1015 (дні прострочення) х 3 / 100 / 365 = 565,38 дол.США.

Щодо інших вимог, а саме: стягнення з відповідача на користь позивача 2 023, 98 дол.США заборгованості по процентам за користування кредитом; 1 188, 36 дол.США заборгованості по комісії за користування кредитом; 2 744, 17 дол.США пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 31, 29 дол.США штрафу (фіксована частина); 857, 19 дол.США штрафу (процентна складова), суд вважає вказані вимоги недоведеними, а документи подані позивачем на підтвердження відповідних вимог суперечливими та такими, що не доводять розміру сум пред`явлених до стягнення, у тому суд не вбачає правових підстав для їх стягнення.

Щодо вимог заявлених до поручителя.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України, у редакції чинній на момент укладення договору поруки, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 22.08.2018 у справі № 2-1169/11).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20.04.2016 у справі № 6-2662цс15).

Так з досліджених документів судом встановлено, що після укладення договору поруки №167 з А-Банком (20 жовтня 2010 року) мало місце прострочення кредитного зобов`язання зі сторони відповідача, в тому числі з 27 жовтня 2010 року, про що свідчать розрахунок сальдо заборгованості та нарахована сума пені, у відповідності до розрахунку заборгованості, виконаного позивачем станом на 14 лютого 2012 року. При цьому позивач у даній справі звернувся із позовом 15 лютого 2012 року.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що станом на кінець жовтня 2010 року (після укладення договору поруки) за вказаним кредитним договором вже виникла заборгованість, при цьому банк скористався своїм правом на пред`явлення вимоги лише 15 лютого 2012 року, суд приходить до висновку, що позивач пропустив 6-ти місячний строк, а тому правовідносини поруки вважаються припиненими, у зв`язку із чим суд відмовляє у солідарному стягненні з поручителя заборгованості.

При цьому суд звертає увагу, що умови договору поруки, якими передбачено 5 річним строк позовної давності у даному випадку не застосовується оскільки строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються, тобто жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може (Справа № 209/3779/15-ц Верховний Суд України у Постанові від 31 січня 2018 року правовий висновок).

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених вимог.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ

Частково задовольнити позовну заяву Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, ) до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (м.Дніпро, вул. Батумська, 11, ), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» три проценти річних, у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України, у розмірі 565,38 дол.США, за період з 15 травня 2019 року по 23 лютого 2022 року, за кредитно-заставним договором від 17 липня 2008 року за №DNI0A0, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

В іншій частині позову відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 45, 17 грн.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення виготовлено 25 квітня 2023 року о 16 год.00 хв..

Суддя Г.О. Кухтін