Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2023 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Якимець О.І.,

за участю секретаря судового засідання Карпишиної К. С.,

представника позивача - Швед А.О. ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом Подільської районної у місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся у суд із позовом до відповідачів у якому просить виселити таких з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення; вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що будинок АДРЕСА_2 належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та право надання такого житлового приміщення у користування належить позивачу. У 2013 році відповідачі вселились у квартиру АДРЕСА_1 на підставі наказу генерального директора КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» від 24.08.2013 № 193 та відповідачам було дозволено користуватися таким приміщенням для фактичного проживання. Проте такий наказ немає жодною юридичної сили щодо надання права проживання у цьому приміщенні. Вказане помешкання не є зареєстрованим місцем проживання відповідачів, таким особам не видавався ордер та договір найму із ними не укладався, а тому зайняли житлове приміщення самоправно, що у відповідності до ст. 116 ЖК України є підставою для виселення без наданні іншого житлового приміщення. У зв`язку із наведеним, просить позов задовольнити.

Відповідачем ОСОБА_2 (далі - відповідач-1) подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що відповідач-1 з 2010 року працювала у сфері комунального господарства. З 2015 року працювала у КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського районного міста Києва» та у відповідності до наказу цього підприємства надано дозвіл на проживання відповаідача-1 із сім`єю у спірній квартирі, а відтак самоправності у зайнятті такого приміщення не було, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив. Наводить пояснення про те, що у відповідності до ст. 58 ЖК України єдиною підставою для зайняття житлового приміщення є ордер, який відповідачу не видався. Наказ не є підставою для користування житловим приміщенням. Просить позов задовольнити.

27 грудня 2022 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків викладених у мотивувальній частині ухвали.

09 січня 2023 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

26 травня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю з підстав викладених у заявах по суті.

У судове засідання представник відповідача-1 не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового засідання, подав на адресу суду клопотання про відкладення, однак причина неявки визнана судом неповажною.

У судове засідання відповідач ОСОБА_3 (далі- відповідач-2) не з`явився, хоча повідомлявся про дату, час та місце цього засідання, а тому з урахуванням думок присутніх учасників справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності відповідача-2.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.

10 січня 2003 року розпорядженням Подільської районної у місті Києві державної адміністрації № 5 під`їзди № 2 і № 3 у будинку АДРЕСА_2 визнано непридатними для проживання.

03 березня 2004 року розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 325 «Про будівництво жилого будинку АДРЕСА_2 » покладено на Подільську районну у місті Києві державну адміністрацію умову про звільнення житлового будинку АДРЕСА_2 від мешканців, яких було поселено на тимчасове проживання.

Відповідно до розпорядження Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 21 серпня 2004 року № 868 квартиру АДРЕСА_1 передано до державного житлового фонду у комунальну власність. Комунальному підприємству «Поділ-житло» прийняти зазначену квартиру на баланс /а.с. 10/.

Згідно з розпорядження Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 29 січня 2015 року № 50 передано з балансу Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» на баланс Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» житловий і нежитловий фонд, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва та переданий до сфери управління позивача, та приватизований житловий фонд згідно з додатку з метою подальшого обслуговування. Закріплено за Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» на праві господарського віддання майно згідно з додатку, який містить за п. 247 додатку будинок АДРЕСА_2 .

Позивач наводить аргументи про те, що відповідачі самовільно зайняли спірне жиле приміщення, а відтак наявні підстави для застосування положень ст. 116 ЖК України.

Відповідно до ст. 52 ЖК України жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної у місті, селищної, сільської ради народних депутатів.

Згідно з ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).

Згідно з ст. 114 ЖК України передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 (справа 344/18741/14-ц).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 12.10.2020 (справа № 686/27262/18), якщо особа вселилася в жиле приміщення без ордера, але на підставі угоди чи дозволу, то вона не може вважатися такою, що самоправно зайняла жиле приміщення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 50 ЖК України жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. Отже, законодавець ставить певні вимоги до жилого приміщення, яке надається для проживання особам.

Суд прийшов до передання про те, що оскільки житловий будинок АДРЕСА_2 був визнаним неприватним для проживання, у подальшому розпорядженням від 03.03.2004 № 325 підлягав звільненню від тимчасових мешканців та знесенню, однак згодом спірна квартира передана до державного житлового фонду (розпорядження від 21.08.2004 №868) власником такої квартири органу, який здійснює поліпшення їх житловим умов; будь-яких висновків про стан жилого будинку з метою встановлення його відповідності санітарним та технічним вимогам, дозволів уповноважених органів щодо можливості заселення у такий будинок, зокрема у спірну квартиру, позивачем не подано, а тому на переконання суду, ордер, як підстав для вселення в надане житлове приміщення, не можна було видати на квартиру у будинку, який визнаний непридатним для проживання, а відтак такий не отриманий відповідачем-1, про необхідність отримання якого стверджує позивач.

Відповідно до копії трудової книжки відповідача-1 серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 02 січня 2010 року прийнята робітником комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями (двірник) 1-го розряду. З 19 серпня 2020 року звільнена Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» з роботи за власним бажання у відповідності до ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до наказу генерального директора Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» від 24 серпня 2013 року № 193 «Про надання дозволу на проживання у квартирі АДРЕСА_1 » надано дозвіл працівнику КП «Введенське» ОСОБА_2 на проживання та сплату комунальних послуг за користування квартирою АДРЕСА_1 , з оплатою за фактичне проживання родиною з трьох осіб ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - син, ОСОБА_4 - онук). Отже, на момент видачі такого наказу спірна квартира була вільна, а відтак вселення, на підставі наказу, не було самоправним.

Суд зазначає, що такий наказ ніким не оскаржувався, не визнавався недійсним, а відтак був чинним та виконується стороною відповідача добросовісно протягом тривалого часу.

Згідно з листа відділу з питань майна комунальної власності Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 22.12.2022 № 106/25-125 приватизаційні документи після повернення спірної квартири у комунальну власність та відомості щодо приватизації спірної квартири в даному відділі відсутні.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що дійсно у відповідачів відсутній ордер на проживання у спірному жилому приміщенні та такий на переконання суду не міг бути виданий, адже будинок був визнаним таким, що непридатний для проживання (розпорядження від 10.01.2003 №%) та інших, протилежних, доказів цьому не подано, натомість, відповідач-1 стверджує, що право користування квартирою АДРЕСА_1 виникло у неї та членів її сім`ї на підставі наказу від 24.08.2013 № 193, а відтак аналізуючи подані до справи докази як окремо кожен так і в сукупності, суд прийшов до висновку про те, що позивачем не доведено, що відповідач-1 із членами сім`ї зайняли житлове приміщення без будь-яких правових підстав, адже такі були вселені у спірне приміщення на підставі наказу, який ніким не оспорювався протягом тривалого часу.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до ст. 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Відповідно до листа Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування особи за адресою - АДРЕСА_1 , зареєстровані особи відсутні та на території Подільського району м. Києва відповідачі не значаться.

Будь-яких доказів щодо зареєстрованого місця проживання відповідачів, чи наявності у таких осіб на праві власності нерухомого майна із наявною житловою площею, позивачем не подано до суду.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що оскільки судом не встановленого іншого житлового приміщення у відповідачів, відсутність ордеру у відповідачів на переконання суду не може бути безумовною підставою для виселення таких осіб у відповідності до ст. 166 ЖК України, які проживали у спірній квартирі з 2013 року на підставі наказу, а відтак виселення із такої квартири порушуватиме права відповідачів на житло, а тому у позові необхідно відмовити за недоведеністю.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а відтак сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду необхідно покласти на останнього.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 81, 141, 259, 265, 273, 354, пунктом 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в :

у позові Подільської районної у місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду із позовом - покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач Подільська районна у місті Києві державна адміністрація, місцезнаходження - місто Київ, Контрактова площа, будинок № 2, ;

відповідач-1 ОСОБА_2 , місце проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач-2 ОСОБА_3 , місце проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 13 липня 2023 року.

Суддя О. І. Якимець