КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1389/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Нежури В.А., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою адвоката Кравця Ростислава Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 червня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Диби О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до директора Навчально-виховного комплексу "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів-ліцей" №20 ОСОБА_2, Навчально-виховного комплексу "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів-ліцей" №20 про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення, поновлення допуску до роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановив:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення, поновлення допуску до роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка з 14 жовтня 2005 року працює вчителем історії у Навчально-виховному комплексі "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів-ліцей" №20 Оболонського району міста Києва.

05 листопада 2021 року Наказом №172-к, виданим директором Навчально-виховного комплексу "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів-ліцей" №20 Оболонського району міста Києва ОСОБА_2, позивачку відсторонено від роботи з підстав не здійснення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Вказує, що наказ про відсторонення від роботи є незаконним, оскільки в ньому відсутні належні правові підстави, оскільки стаття 46 КЗпП України містить вичерпний перелік підстав для відсторонення від роботи.

Зазначає, що наказ про відсторонення вмотивований положеннями Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", а саме частиною 2 статті 12 цього Закону, відповідно до якої визначено, що працівники підлягають обов`язковому профілактичному щепленню. Вказує, що зазначеним Законом щеплення від COVID-19 не встановлено як обов`язкове, відтак відповідно наказ про відсторонення від роботи є незаконним.

Вказує, що календар профілактичних щеплень в Україні серед переліку обов`язкових щеплень, які можуть бути введені за епідемічними показаннями, не передбачає щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Вказує, що відповідно до наказу МОЗ України "Про затвердження дорожної карти з провадженням вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19 і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021 -2022 роках" №3018 від 24 лютого 2020 року, вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для всіх груп населення та професійних груп.

Мотивуючи наведеним, просить суд визнати незаконним та скасувати наказ директора Навчально-виховного комплексу "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів-ліцей" №2- ОСОБА_2 №172-к від 05 листопада 2021 року про відсторонення ОСОБА_1 , зобов`язати навчально-виховний комплекс "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів-ліцей" №20 поновити на роботі ОСОБА_1 шляхом її допуску до роботи на посаді вчителя історії у Навчально-виховному комплексі "Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів-ліцей" №20 Оболонського району міста Києва та стягнути з Навчально-виховного комплексу "Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів-ліцей" №20 на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу, що станом на 24 листопада 2021 року становить 16 427,84 гривень.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 09 червня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, адвокатом Кравцем Р.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуване рішення суду прийняте в порушення вимог норм процесуального та матеріального права.

Вказує, що належними, визначеними законодавством доказами, фактичних підстав для відсторонення є Форма №063-2/о, письмове підтвердження, акт присутності свідків (відповідно покази свідків) або подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби.

Вказує, що матеріали справи не містять жодних визначених законом документів, які встановлюють факт відмови чи ухилення від щеплення.

Зазначає, що відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю на підставі виявленого власником чи уповноваженим ним органом факту, через який він має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи.

Таким чином, за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом.

Вказує, що якщо мова йде про «інші випадки, передбачені законодавством», що вказана в статті 46 КЗпП України, то слід враховувати не лише статтю 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а й такий спеціальний нормативно-правовий акт як календар профілактичних щеплень в Україні, затверджений Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року №595 (далі - Календар профілактичних щеплень).

Календар профілактичних щеплень в Україні - нормативно-правовий акт центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, яким встановлюються перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення. Разом з цим, звертає увагу, що календар профілактичних щеплень в Україні серед переліку обов`язкових щеплень, які можуть бути введені за епідемічними показаннями, не передбачає щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Звертає увагу на те, що оскаржуваний наказ є загальним, містить посилання на норми правових актів, без конкретної підстави відсторонення, також у наказі відсутні встановлені факти відмови чи ухилення позивачки від проведення профілактичних щеплень проти COVID-19. При цьому, із змісту наказу взагалі неможливо встановити, яка із вказаних подій (відмова чи ухилення) мала місце по відношенню до позивачки.

Зазначає про судові витрати на правову допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 8 300,00 гривень.

Мотивуючи наведеним, просить суд апеляційної інстанції рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 червня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

17 серпня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив адвоката Лєдовського А.В., який діє в інтересах Навчально-виховного комплексу "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів-ліцей" №20 Оболонського району м. Києва.

Вказує, що посилання позивача в апеляційній скарзі на пункт 18 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, затверджене Наказом Міністерства охорони здоров`я України 16 вересня 2011 року №595, частину 6 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» є хибними.

Зазначає, що 01 листопада 2021 року за № 48 відповідач письмово повідомив позивача про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19 на підставі наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153 та пункту 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236. Згідно з даним повідомленням просив до 05 листопада 2021 надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від СОVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595.

05 листопада 2021 року директором навчально-виховного комплексу "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів-ліцей" №20 ОСОБА_2, заступником директора Навчально-виховного комплексу "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів-ліцей" №20 Оболонського району м. Києва та лаборантом складено Акт № 12 про відмову позивачки надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19 або медичний документ про протипоказання та застереження до проведення профілактичних щеплень.

05 листопада 2021 року за наслідками зазначених документів на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19 від 01 листопада 2021 року № 48, Навчально-виховним комплексом "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів-ліцей" №20 Оболонського району м. Києва винесено Наказ про відсторонення від роботи позивача без збереження заробітної плати до усунення причин, що зумовили відсторонення.

Вказує, що позивач була заздалегідь повідомлена про обов`язковість вакцинації, наслідки та підстави можливого відсторонення.

Вказує, що Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153 затверджено перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Так, на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти СОVID-19 підлягають працівники:

1. центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів;

2. місцевих державних адміністрацій та їхніх структурних підрозділів;

3. закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно- технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Зазначає, що допущення позивача до роботи з урахуванням того, що праця позивачки безпосередньо пов`язана із постійним контактом з великою кількістю малолітніх; її категоричної відмови від профілактичних щеплень проти СОVID-19; неминуче призведе до притягнення директора навчально-виховного комплексу "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів-ліцей" №20 ОСОБА_2 як керівника до адміністративної або кримінальної відповідальності залежно від ступеню тяжкості наслідків такого діяння.

Мотивуючи наведеним, просить суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

21 березня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли пояснення адвоката Кравця Р.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 , у яких просить суд під час ухвалення судового рішення врахувати правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові №130/3548/21 від 14 грудня 2022 року.

В судовому засіданні адвокат Кравець Р.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 , доводи апеляційної скарги підтримав, просив суд її задовольнити.

Іншій учасники у судове засідання не з`явились, причини неявки не повідомляли. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовивши в задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників матимуть негативні наслідки для нього, оскільки за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає відповідальність за «Порушення правил щодо карантину людей», яка визначає, що порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами. Роботодавець може бути притягнений до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу на посадових осіб від двох до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Суд першої інстанції погодився із посиланням позивачки про відсутність в законодавстві України норми, яка дозволяла примусову вакцинацію. Проте зазначив, що навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.

Суд уважав, що відсутнє порушення права позивача на працю, визначене статтею 43 Конституції України, оскільки ОСОБА_1 відповідно до записів, що містяться в трудовій книжці, займає посаду вчителя історії, трудові відносини не припинені, жодного наказу про звільнення позивача не видавалось, а обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки суспільства.

Cуд зробив висновок про те, що відсторонення від роботи позивачки є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків та на період відсторонення від роботи ОСОБА_1 робоче місце за працівником зберігається, тому суд і відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до пункту "б" частини 1 статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни зобов`язані у передбачених законодавством випадках робити щеплення. Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України

Статтею 43 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» визначено, що для застосування методів діагностики, профілактики та лікування необхідна згода інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта.

Частиною 6 статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" ( далі Закон №1645-ІІІ ) передбачено, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення; якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Згідно із частиною 7 статті 12 Закону відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень установлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Враховуючи викладене, для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими.

З даних трудової книжки ОСОБА_1 установлено, що позивачка перебуває у трудових відносинах з Навчально-виховним комплексом "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів ліцей №20" з 2005 року та займає посаду вчителя історії (а.с.36-38).

З даних повторного повідомлення №48 від 01 листопада 2021 року установлено, що 01 листопада 2021 року ОСОБА_1 ознайомлено із вказаним повідомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, відповідно до якого ОСОБА_1 повідомлено, що з 08 листопада 2021 року на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення від COVID-19 обов`язкове для працівників закладів освіти.

Повідомлення мотивоване тим, що на підставі наказу МОЗ "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" від 04 жовтня 2021 року №215 та пункту 41-б Постанови КММУ від 09 грудня 2020 року №1236, відповідач просив позивачку до 05 листопада 2021 року надати документ, що підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від COVID-19або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року №595. Якщо до цієї дати позивачка не надасть один із зазначених документів, починаючи з 08 листопада 2021 року позивачку можуть відсторонити від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП та статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" від 06 квітня 2000 року №1645-ІІІ (а.с.62).

З даних акту про відмову ОСОБА_1 надати документи про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19або медичного документу про протипоказання та застереження до проведення профілактичного щеплень №12 від 05 листопада 2021 року, підписаного директором навчально-виховного комплексу "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів - ліцей" №20 ОСОБА_2, заступником директора з навчально-виховної роботи Ольгою Шевченко та лаборантом Ганною Зубринець, убачається, що вказаний акт складено про те, що ОСОБА_1 повідомила, що не зобов`язана надавати документи, вказані у повідомленні від 01 листопада 2021 року.

Також в акті вказано, що ОСОБА_1 проінформовано про правові наслідки відмови від ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, проінформовано про те, що період відсторонення від роботи без збереження заробітної плати не увійде до страхового стажу, попереджено про необхідність ознайомлення з наказом про відсторонення від роботи (а.с.63).

Наказом №172-к від 05 листопада 2021 року ОСОБА_1 з 08 листопада 2021 року відсторонено від виконання посадових обов`язків без збереження заробітної плати до усунення причин, що зумовили відсторонення. Вказаний наказ винесено на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 ОСОБА_1 від 01 листопада 2021 року №48 (а.с.39,64).

08 листопада 2021 року директор навчально-виховного комплексу "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів - ліцей" №20 звернулася до КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги №1" Оболонського району м. Києва із запитом про надання інформації щодо наявності профілактичного щеплення від COVID-19 у працівника НКВ №20 Оболонського району м. Києва ОСОБА_1 (а.с.118).

У відповідь на вказаний запит директора НКВ №20 повідомлено, що саме працівник має надати інформацію-сертифікат про проходження обов`язкового щеплення або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, а не медичний заклад (а.с.117).

З даних довідки про заробітну плату та інші доходи №787 від 09 листопада 2021 року установлено, що середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за період вересень 2021 року - жовтень 2021 року становить 26 537,28 гривень (а.с.40).

З даних наказу №31/к/тр від 25 лютого 2022 року установлено, що ОСОБА_1 з 01 березня 2022 року допущено до виконання посадових обов`язків. Дозволено ОСОБА_1 з 01 березня 2022 року до окремого розпорядження виконувати посадові обов`язки вдома в дистанційному режимі. Відновлено з 01 березня 2022 року вчителю історії ОСОБА_1 нарахування та виплату заробітної плати.

Вказаний наказ видано на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України від 25 лютого 2022 року №380 "Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153" (а.с.116).

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.

Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення).

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України № 1236 було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;

- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Частиною першою статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:

- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

- в інших випадках, передбачених законодавством.

Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкцією № 66 «Про затвердження Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності».

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), зокрема, визначено:

"Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими".

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду вказала, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті).

У справі, що переглядається апеляційним судом, не установлено та відповідачем не надано доказів на підтвердження факту повного та об`єктивного інформування про щеплення та наслідки відмови.

Окрім того, колегія суддів погоджується з доводами скаржника в тій частині, що у цій справі не є підтвердженим сам факт відмови чи ухилення від здійснення щеплення, оскільки підтверджено лише факт відмови від надання документів про щеплення.

Отже, слід констатувати, що відповідач у цій справі не надав доказів, які б свідчили про те, що позивачка в установленому законом порядку відмовилася від щеплення проти СОVID-19, як це передбачено частиною шостою статті 12 Закону № 1645-III. Оспорюваний наказ прийнятий відповідачем на підставі факту відмови позивачки надати документи, який сам по собі не створює юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту відмови або ухилення від щеплення.

При цьому, судом не установив жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи та неможливість застосування інших попереджувальних заходів з метою дотримання Конституції України та збереження можливості заробляти собі на життя працею, зокрема установлення дистанційного режиму роботи.

Окрім того, відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що при відстороненні позивачки від роботи у зв`язку з відсутністю в неї щеплення проти COVID-19 дотримано вимоги статті 12 Закону № 1645-ІІІ в частині отримання письмового підтвердження лікаря про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акта, складеного у присутності свідків, а також вимог частини другої статті 27 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" (№ 4004-XI) щодо недопуску позивачки до роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби.

Разом з тим, апеляційний суд уважає за доцільне вказати про те, що дорожньою картою з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках, затвердженою наказом МОЗ України від 24 грудня 2020 року № 3018 (у редакції наказу МОЗ України 09 лютого 2021 року № 213), установлено, що вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для всіх груп населення та професійних груп (абзац про добровільність щеплення від COVID-19 з Дорожньої карти виключено тільки 27 жовтня 2021 року наказом МОЗ України № 2362, проте відповідні зміни в Закон № 1645-ІІІ не вносилися).

В Україні відсутній закон, яким би встановлювалась обов`язковість щеплення від SARS-CoV-2, що підтверджено, зокрема, у частині першій'статті 12 Закону № 1645-ІІІ, та до календаря профілактичних щеплень в Україні не включене. Запровадження такої вакцини обов`язковою у прийнятій Кабінетом Міністрів України Постанові № 1236 не свідчить про наявність такого законодавства, оскільки жодний закон не наділяє Кабінет Міністрів України повноваженням у вказаній сфері, оскільки центральний орган виконавчої влади може встановлювати лише порядок виконання норми закону, але не визначати самого переліку обов`язкових щеплень.

Відтак, колегія суддів робить висновок, що наказ №172-к від 05 листопада 2021 року про відсторонення від роботи ОСОБА_1 не можна уважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та безпосередньо позивачки.

Щодо вимоги про поновлення допуску до роботи, апеляційний суд зазначає про таке.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

З матеріалів справи установлено, що наказом №31/к/тр від 25 лютого 2022 року ОСОБА_1 з 01 березня 2022 року допущено до виконання посадових обов`язків, відтак на час ухвалення судового рішення предмет спору відсутній, а тому провадження у справі в частині позовної вимоги про поновлення допуску до роботи визнання протиправним та скасування наказу №172-к від 05 листопада 2021 року слід закрити на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції вказує про таке.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.

З даних довідки №787 від 09 листопада 2021 року установлено, що середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за період вересень 2021 року - жовтень 2021 року становить 26 537,28 гривень, що складає (1 263,68 гривень - середньоденний заробіток).

Відповідно до матеріалів справи, позивачка відсторонена від посади з 08 листопада 2021 року по 01 березня 2022 року, що становить 79 робочих днів.

Відтак, середній заробіток, що підлягає стягненню з відповідача складає 99 830,72 гривень.

Щодо позовних вимог, пред`явлених до директора Навчально-виховного комплексу "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів-ліцей" №20, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до статті 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року в справі № 760/22944/15 (провадження № 61-4653св21) зроблено висновок, що «посадові особи юридичної особи представляють її інтереси у відносинах з іншими особами, тобто уособлюють саму юридичну особу у правовідносинах з іншими особами».

Установлено, що ОСОБА_1 визначила співвідповідачем у справі директора Навчально-виховного комплексу "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів-ліцей" №20 ОСОБА_2.

Разом з цим, апеляційний суд звертає увагу, що директор Навчально-виховного комплексу "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів-ліцей" №20 ОСОБА_2 не може бути відповідачем у цій справі, оскільки у відносинах із позивачкою ОСОБА_2 діяла як посадова особа юридичної особи та від її імені. Відтак спір у позивачки спір у позивачки виник саме з Навчально-виховним комплексом "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів-ліцей" №20, який є юридичною особою, самостійним суб`єктом у цивільних правовідносинах та має відповідати за цим позовом

Розгляду у суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186, пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосується як позовів, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16).

За таких обставин провадження у справі в частині позовних вимог до директора Навчально-виховного комплексу "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів-ліцей" №20 ОСОБА_2 підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З даних квитанції №ПН25461 від 24 листопада 2021 року установлено, що за звернення до суду із цією позовною заявою ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 908,00 гривень (а.с.27).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, оскільки вимоги позову після перегляду судом апеляційної інстанції задоволено, з відповідача на користь позивачки слід стягнути понесені нею судові витрати за звернення до суду із цим позовом.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Кравця Ростислава Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 червня 2022 року скасувати, ухвалити нове судове рішення такого змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ №172-к від 05 листопада 2021 року "Про відсторонення від роботи вчителя історії ОСОБА_1 ".

Стягнути з Навчально-виховного комплексу "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів-ліцей" №20 на користь ОСОБА_1 за час незаконного відсторонення від роботи середній заробіток у розмірі 99 830,72 гривень.

Провадження у справі в частині позовної вимоги ОСОБА_1 до Навчально-виховного комплексу "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів-ліцей" №20 про поновлення на роботі шляхом допуску до роботи ОСОБА_1 - закрити.

Провадження у справі в частині позовних вимог до директора Навчально-виховного комплексу "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів-ліцей" №20 ОСОБА_2 - закрити.

Стягнути з Навчально-виховного комплексу "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів-ліцей" №20 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за звернення до суду у розмірі 908,00 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 квітня 2023 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді В.А. Нежура

В.В. Соколова