Ухвала

Іменем України

25 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 640/12823/19

провадження № 61-5791ск23

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 14 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харченко Інна Анатолівна, ОСОБА_4 , комунальне підприємство «Регістрсервіс» Первомайської міської ради Харківської області, про визнання правочину недійсним, скасування рішення та витребування майна з чужого володіння,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «Кей-Колект», треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харченко І. А., ОСОБА_4 , КП «Регістрсервіс» Первомайської міської ради Харківської області, про визнання правочину недійсним, скасування рішення та витребування майна з чужого володіння.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Харкові. З моменту народження разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

18 квітня 2019 року невідомі особи вигнали її з квартири та в цей же день вона була знята з реєстрації за вказаною адресою. Саме з вказаного часу вона дізналась, що за договором купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко I. A. 03 грудня 2007 року, її матір ОСОБА_2 зробила відчуження квартири на користь своєї подруги ОСОБА_3 . При цьому вона діяла як від свого, так і її імені, бо на час укладення договору вона була неповнолітньою, а тому вважає вказаний договір удаваним.

Позивач вказувала, що договір купівлі-продажу від 03 грудня 2007 року укладений всупереч її інтересам, що підтверджується правочинами, які були укладені після нього, він не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Разом з тим, ОСОБА_3 стала юридичною власницею спірної квартири з суттєвим порушенням вимог закону, а тому договір купівлі-продажу на її користь має бути визнаний недійсним. Не є законними і усі послідуючі правочини вчинені зі спірною квартирою, внаслідок чого рішення про реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» права власності на неї підлягає скасуванню, а квартира витребуванню на її користь.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 14 квітня 2021 року, яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 14 березня 2023 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено за спливом строку позовної давності.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що вона не довідалась та не могла довідатися про відчуження її частки квартири з вересня 2014 року, тобто з моменту досягнення нею повноліття, а факт її реєстрації у спірній квартирі не свідчить про вказану неможливість, оскільки, за даними Державного реєстру прав на нерухоме майно, право власності на дану квартиру ще з 2007 року зареєстровано за іншою особою.

У свою чергу, ті обставини, що позивач дізналася про оспорюваний правочин лише у квітні 2019 року, коли невідомі особи виселили її з квартири, належними та допустимими доказами також не підтверджено.

17 квітня 2023 року ОСОБА_5 , яка діє від імені ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 14 березня 2023 року у зазначеній вище справі.

Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку з посиланням на те, що представник заявника отримав постанову апеляційного суду 17 березня 2023 року. На підтвердження надано докази.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень постанову Полтавського апеляційного суду прийнято 14 березня 2023 року, повний текст якої складено 14 березня 2023 року та оприлюднено 20 березня 2023 року.

Оскільки повний текст судового рішення не було вручено у день його проголошення або складення, заявник має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, як такого, що пропущений з поважних причин відповідно до статті 390 ЦПК України.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження заявником пропущено з поважних причин, тому він підлягає поновленню.

З касаційної скарги вбачається, що як підставу для касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 638/8724/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд установив, що квартира АДРЕСА_2 належала на праві власності наступним особам: 2/3 частини на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , згідно свідоцтва на житло, яке видане Центром приватизації державного житлового фонду виконкому Харківської міської ради від 21 лютого 2000 року, реєстраційний № 2-00-195579; 1/3 частини ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 листопада 2007 року.

03 грудня 2007 року укладений договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко I. A.

Відповідно до зазначеного договору ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені та від імені малолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продала, а ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_2 . Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_3

03 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладений договір споживчого кредиту № 0 на суму 60 000 дол. США, в забезпечення виконання зобов`язань за яким ОСОБА_3 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2 .

Також, в забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов`язань за вказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки від 03 грудня 2007 року № 161079.

13 лютого 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило своє право вимоги за договором кредиту та іпотеки ТОВ «Кей-Колект», згідно договору факторингу № 2 та договору відступлення права вимоги № 649-650.

09 квітня 2019 року державним реєстратором КП «Регістрсервіс» Малишевим В. В. за ТОВ «Кей-Колект» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Підставою виникнення права власності, згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є договір про відступлення права вимоги № 649-650 та договір факторингу від 13 лютого 2012 року № 2.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на судовий захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

ЄСПЛ вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№ o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20.

Встановивши, що договір купівлі-продажу від 03 грудня 2007 року укладений з порушенням вимог закону та є недійсним, оскільки ОСОБА_2 відчужила на користь ОСОБА_3 спірну квартиру без належного дозволу органу опіки та піклування, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно застосував до позовних вимог строк позовної давності, оскільки звертаючись у червні 2019 року до суду з цим позовом, ОСОБА_1 пропустила трирічний строк звернення до суду та не надала належних і достатніх доказів того, що проживаючи постійно у спірній квартирі, позивач не володіла про її власників, спосіб набуття такої квартири у власність або про перешкоди щодо отримання такої інформації ОСОБА_1 не надала.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

Схожий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року в справі № 234/3341/15-ц, який застосований апеляційним судом при розгляді справи, та постанові Верховного Суду від 10 січня 2022 року у справі № 537/1929/18.

Посилання в касаційній скарзі на судову практику як на обґрунтування своєї позиції, а саме постанову Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 638/8724/17 не підлягає врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права у цій справі, оскільки фактичні обставини у цих справах різні.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом апеляційної інстанції вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 14 березня 2023 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 14 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харченко Інна Анатолівна, ОСОБА_4 , комунальне підприємство «Регістрсервіс» Первомайської міської ради Харківської області, про визнання правочину недійсним, скасування рішення та витребування майна з чужого володіння - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров