КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/3351/2023 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 квітня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.А.,

за участі секретаря Шаламая Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - Чіпко Василини Василівни та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_1 , про скасування рішення державного реєстратора і запису про державну реєстрацію прав,

УСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, в якому просив:

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 589393300 від 24.06.2021, прийняте державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації);

- скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 № 42674401 на 1/10 частини квартири АДРЕСА_1 ;

- скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 № 42674424 на 9/10 частини квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначав, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05.03.2020 визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як подружжя та як чоловіка та жінки, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01.03.2009 по 16.12.2010.

У той же час, всупереч закону, державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Ляшкевичем М.В. було прийнято рішення №58939300 від 24.06.2021 про реєстрацію права власності на 9/10 та 1/10 частин квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , про що зроблено записи №42674401 та №42674424.

Тобто, державний реєстратор прийняв рішення про реєстрацію права власності на всю квартиру АДРЕСА_1 одноосібно за ОСОБА_1 .

Позивач вважає такі дії державного реєстратора незаконними, прийнятими з порушенням чинного законодавства, а відповідно таким, що підлягає скасуванню, що у свою чергу тягне за собою скасування запису про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року позов задоволено.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 589393300 від 24.06.2021, прийняте державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Скасованозапис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 № 42674401 на 1/10 частини квартири АДРЕСА_1 .

Скасованозапис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 № 42674424 на 9/10 частини квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору у сумі 2724,00 грн. у рівних долях по 1362,00 грн. з кожного відповідача.

Не погодившись з рішення суду першої інстанції, з апеляційними скаргами звернулись відповідачі: Департамент з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в інтересах якого діє представник - Чіпко Василини Василівни, а також ОСОБА_1 , інтереси якої представлені адвокатом Чучковською Анною Вячеславівною.

В доводах апеляційної скарги Департамент з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зазначає, що державним реєстратором Департаменту Ляшкевичем Михайлом Васильовичем із дотриманням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», розглянуто заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 17.06.2021 за реєстраційним номером 46299671, яку подала ОСОБА_1 , для проведення державної реєстрації права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та документи, подані для державної реєстрації прав, а саме: рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05.03.2020 у справі № 753/10236/14-ц.

За результатами розгляду заяви та поданих документів, державний реєстратор Департаменту Ляшкевич М. В. прийняв рішення № 58939300 від 24.06.2021 про проведення державної реєстрації права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_1 .

Апелянт посилається на висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, згідно з якими, рішення про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Отже, рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння є підставою для внесення запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у реєстрі за відповідачем.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05.03.2020 у справі № 753/10236/14-ц витребувано на користь ОСОБА_1 9/10 та 1/10 часток квартири АДРЕСА_1 .

Апелянт вказує, що реєстрація права власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 в частках 9/10 та 1/10 викликана тим, що саме в таких частках за рішенням суду її витребувано від третіх осіб на користь ОСОБА_1 , тому державним реєстратором під час проведення державної реєстрації було зареєстровано відповідно 9/10 та 1/10 часток, і у графі «вид спільної власності» вказано спільна часткова.

Ні Законом № 1952, ні Порядком № 1127, ні Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141 (далі - Порядок № 1141) не передбачено під час проведення державної реєстрації прав здійснювати складання часток права власності.

Апелянт звертає увагу суду на ту обставину, що у мотивувальній частині постанови Київського апеляційного суду від 07.10.2020 у справі № 753/10236/14-ц зазначено, що доводи про те, що оскільки квартира є спільною власністю, то вона не може бути витребувана на користь позивача, колегія не приймає, з огляду на те, що позивачем в даній справі є ОСОБА_1 , яка є співвласником спірної квартири, без згоди якої відбулося відчуження нерухомого майна, частки якого не виділені в натурі, відповідно суд вірно в рішенні зазначив, що майно витребовується на користь позивача. При цьому з огляду на встановлення судом, що спірна квартира є спільното власністю, зміна власника квартири на другого з подружжя, який довів, що майно вибуло з її власності поза її волею не позбавляє іншого з подружжя права власності на половину такого майна.

Тобто державна реєстрація права власності лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності майна, права на яке зареєстровано, до спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, на думку апелянта, судом необґрунтовано скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 589393300 від 24.06.2021, яке прийнято державним реєстратором Департаменту на виконання рішення суду, відповідно до вимог чинного законодавства України та в межах наданих повноважень.

Крім того, апелянт посилається на необхідність застосування у даній справі положень частини 2 статті 26 Закону № 1952 (у редакції закону, який набрав чинності з 16.01.2020).

Зазначає, зокрема, що відповідно змісту пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону № 1952 (у редакції, чинній з 16.01.2020), на відміну від положень Закону № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.07.2022 у справі № 372/4370/20, де зазначено, що правомірними сьогодні способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсним чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, відомості про речові права, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Тому вимога щодо скасування запису з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію права власності не підлягає задоволенню.

При цьому, суд першої інстанції ухвалив скасувати записи про державну реєстрацію права власності, не мотивувавши відповідне рішення.

Відповідач ОСОБА_1 у поданій апеляційній скарзі також посилається на правомірність рішення державного реєстратора, а оскаржуване судове рішення вважає незаконним та передчасним. Зазначила, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не витребував матеріалів реєстраційної справи щодо ухвалення державним реєстратором оскаржуваного рішення, внаслідок чого допустив неповноту з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи. Крім того, апелянт не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що рішення державного реєстратора прийнято без дослідження повного обсягу підстав для реєстрації вказаного нерухомого майна, без урахування відсутності або наявності факту виникнення, переходу або припинення права на нерухоме майно. Фактично, суд зробив висновок про те, що реєстратор не мав права реєструвати за відповідачем право спільної власності на 9/10 та 1/10 частини спірної квартири, що прямо суперечить резолютивній частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 березня 2020 року, в якому вказано прямо протилежне.

Вказує, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин статтю 392 ЦК України, оскільки позивачем не заявлялось про втрату оригіналу правовстановлюючого документу на спірне майно, або що його право спільної власності не визнається чи оспорюється іншою особою. Також, суд безпідставно посилається на статті 190, 331 ЦК України, оскільки предметом спірних правовідносин майнові права не являються, позивач таких вимог не заявляв. Питання первісного виникнення права власності на спірне майно також не входить до предмету спірних правовідносин.

Позивач подав відзиви на обидві апеляційні скарги, в яких посилається на безпідставність наведених у скаргах доводів, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

У судовому засіданні представник Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - Чіпко В.В., а також представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Чучковська А.В. підтримали доводи апеляційних скарг, просили їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення апеляційних скарг заперечувала, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті спору з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам процесуального закону не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача, оскільки відповідачем державним реєстратором прийнято рішення та проведено державну реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 без дослідження повного обсягу підстав для реєстрації вказаного нерухомого майна, не урахувавши відсутність або наявність факту виникнення, переходу або припинення права на нерухоме майно, а тому у державного реєстратора не було повноважень на прийняття оскаржуваного рішення та проведення реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, оскільки вони не відповідають встановленим по справі обставинам та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 21.01.2014 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 55,9 кв.м з них житлової 26,1 кв. м. (а.с. 6)

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05.03.2020 у справі № 753/10236/14-ц, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 07.10.2020 року та постановою Верховного Суду від 01.03.2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з 01.03.2009 по 16.12.2010.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 як подружжя та як чоловіка та жінки, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01.03.2009 по 16.12.2010, квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 55,9 кв.м з них житлової 26,1 кв. м.

Визнано недійсним відчуження ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 20.08.2015 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «БУКСТОПФРАЙ», а саме:1. Визнано частково недійним протокол № 1 загальних зборів учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю «БУКСТОПФРАЙ» від 20.08.2015, а саме в частині п. 2 протколу щодо внесення ОСОБА_3 для формування статутного капіталу товариства квартири АДРЕСА_1 . 2. Визнано недійсним та скасовано акт приймання - передачі об`єкту нерухомого майна від 20.08.2015, укладений між ОСОБА_3 , та товариством з обмеженою відповідальністю «БУКСТОПФРАЙ», щодо передачі квартири АДРЕСА_1 . 3. Скасовано рішення № 24883636 від 30.09.2015 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за товаристом з обмеженою відповідальністю «Букстопфрай», прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно Чуйко Г. Г. 4. Визнано недійним та скасовано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 55,9 кв. м, з яких житлової 26,1 кв. м, (індексний номер 44783262) від 30.09.2015, видане державним реєстратором Чуйко Г. Г. Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві на ім`я товариства з обмеженою відповідальністю «Букстопфрай».

Витребувано з чужого, ОСОБА_6 , незаконного володіння накористь ОСОБА_1 , 9/10 часток квартири АДРЕСА_1 .

Витребувано з чужого, ОСОБА_7 , незаконного володіння накористь ОСОБА_1 . 1/10 частку квартири АДРЕСА_1 .

Скасовано рішення № 30033936 від 14.06.2016 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 на 1/10 її частину та ОСОБА_6 на 9/10 її частин, прийняте приватним нотаріусом КМНО Трубінською О. О. (а.с. 7-12)

Державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Ляшкевичем М.В. було прийнято рішення №58939300 від 24.06.2021 про реєстрацію права власності на 9/10 та 1/10 частин квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , про що зроблено відповідні записи №42674401 та №42674424. (а.с. 13)

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_3 просив скасувати рішення державного реєстратора та відповідні записи про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 1/10 та 9/10 частин квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на порушення його прав, як співвласника спірного нерухомого майна.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Державні реєстратори у своїй діяльності керуються Конституцією України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІУ від 01.07.2004 (далі - Закон № 1952), Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі- Порядок № 1127) та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 18 Закону № 1952 передбачено, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Відповідно до частини 3 статті 10 Закону № 1952 державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Згідно із статті 11 Закону № 1952 державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 27 Закону № 1952 державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини 1 статті 18 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,- і за її межами.

Відповідно до статті 311 Закону № 1952 реєстраційні дії на підставі судових рішень проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили судовим рішенням, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення. Державний реєстратор, що перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, за місцезнаходженням відповідного майна у день надходження відповідного судового рішення формує та реєструє необхідну заяву або реєструє судове рішення про заборону вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією прав, чи судове рішення про скасування відповідного судового рішення. Проведення реєстраційних дій на підставі судових рішень здійснюється у порядку та строки, передбачені цим Законом, без справляння адміністративного збору. Інформаційна взаємодія між Державним реєстром прав та Єдиним державним реєстром судових рішень здійснюється інформаційно-телекомунікаційними засобами в електронній формі у порядку, визначеному Міністерством юстиції України спільно з Державною судовою адміністрацією України.

Згідно із частиною 8 статті 18 Закону № 1952 державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Як вбачається з Інформаційного витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстрація права власності на 9/10 та 1/10 частин квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 із внесенням відповідних записів про право власності №42674401 та №42674424 була здійснена державним реєстратором Ляшкевичем М.В. на підставі рішення суду, серія та номер: 753/10236/14-ц, виданого 05.03.2020 Дарницьким районним судом м. Києва.

Згідно резолютивної частини рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05.03.2020 року у справі 753/10236/14-ц на користь ОСОБА_1 витребувано 9/10 та 1/10 часток квартири АДРЕСА_1 .

З огляду на вказане, приймаючи рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 у частках, визначених рішенням суду, державний реєстратор Ляшкевич М.В. діяв в межах своїх повноважень та у відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції неправильно застосував норми Закону № 1952 та дійшов необґрунтованого висновку щодо відсутності повноважень у державного реєстратора на прийняття оскаржуваного рішення, а також щодо неналежної перевірки обсягу підстав для реєстрації спірного нерухомого майна без урахування прав позивача, як співвласника такого майна.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не навів належного мотивування свого висновку про доведеність позивачем обставин щодо порушення його прав, як співвласника майна.

Положеннями Цивільного та Сімейного кодексів України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Зазначені норми свідчать про презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

У мотивувальній частині постанови Київського апеляційного суду від 07.10.2020 у справі № 753/10236/14-ц зазначено, що доводи про те, що оскільки квартира є спільною власністю, то вона не може бути витребувана на користь позивача, колегія не приймає, з огляду на те. що позивачем в даній справі є ОСОБА_1 яка є співвласником спірної квартири, без згоди якої відбулося відчуження нерухомого майна, частки якого не виділені в натурі, відповідно суд вірно в рішенні зазначив, що майно витребовується на користь позивача. При цьому з огляду на встановлення судом, що спірна квартира є спільною власністю, зміна власника квартири на другого з подружжя, який довів, що майно вибуло з її власності поза її волею, не позбавляє іншого з подружжя права власності на половину такого майна.

Тобто державна реєстрація права власності лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумції належності майна, права на яке зареєстровано, до спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на вказане, доводи позивача щодо порушення його права, як співвласника спірного нерухомого майна, у зв`язку із прийняттям державним реєстратором оскаржуваного рішення, не ґрунтуються на вимогах закону.

Щодо вимог позивача про скасування записів про державну реєстрацію права власності.

У частині 2 статті 26 Закону № 1952 (у редакції, яка діяла до 16.01.2020) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування.

Зокрема, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020 року, статтю 26 Закону № 1952 викладено у новій редакції.

Так, відповідно до п. п. 1,2,3частини 3 статті 26 Закону № 1952 (у редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, в розумінні положень наведеної норми, на відміну від положень частини 2 статті 26 Закону № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить про те, що з 16.01.2020 такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає.

12.05.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству» № 2255-ІХ (далі - Закон № 2255), яким внесено зміни до законів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952- IV) та «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (далі - Закон № 755-ІУ). Вказаним Законом запроваджується низка антирейдерських заходів та вдосконалюється процедура проведення державної реєстрації нерухомості та бізнесу.

26.07.2022 положення вказаного Закону № 2255 набрали чинності.

Зокрема, запроваджено новий механізм внесення відомостей до Державного реєстру прав. Так, згідно з положеннями Закону № 2255 у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. При цьому встановлюється, що у разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Тобто фактично запроваджується принцип «повернення попередніх прав», які існували і були належним чином зареєстровані у Державному реєстрі прав до проведення державної реєстрації прав, яка скасовується. Окреслений механізм спрощує вирішення правової долі нерухомого майна, речові права на яке скасовуються.

Отже, стаття 26 Закону № 1952 не передбачає можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, у зв`язку з чим задоволення позовної вимоги про скасування записів державного реєстратора не призведе до ефективного захисту прав, оскільки нормою воно не передбачене, а реєстратор, у свою чергу, отримуючи судове рішення про скасування запису, не зможе його виконати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.07.2022 у справі № 372/4370/20, де зазначено, що правомірними сьогодні способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсним чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, з 16.01.2020 такого способу захисту порушених прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, закон не передбачав. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Таким чином, відомості про речові права, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Тому вимога щодо скасування запису з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію права власності не підлягає задоволенню.

При цьому, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в частині задоволення вимог про скасування записів про державну реєстрацію права власності, не навів належного мотивування такого рішення.

Таким чином, виходячи з викладеного, колегія уважає, щодоводи апеляційних скарг щодо невідповідності висновків суду встановленим по справі обставинам та неправильного застосування норм матеріального права знайшли своє підтвердження.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами невідповідність дій державного реєстратора вимогам Закону, а також факту порушення своїх прав.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції повністю та ухвалюючи нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд, керуючись вимогами статті 141 ЦПК України, доходить висновку про стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 понесених останньою витрат на оплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4086,00 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - Чіпко Василини Василівни та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Скасувати рішення Дарницького районного суду суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року. Ухвалити по даній справі нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 )до державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01044, м. Київ, вул. Хрещатик,36, ) , ОСОБА_1 , про скасування рішення державного реєстратора і запису про державну реєстрацію прав - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 )витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4086 (чотири тисячі вісімдесят шість) гривень 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 квітня 2023 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.А.