Справа № 202/1817/22
Провадження № 2/202/169/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Кухтіна Г.О.

за участю секретаря Калантаєнка Д.В.

представник позивача ОСОБА_1

третя особа ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ОСОБА_7 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександра Михайлівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч Оксана Михайлівна про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору іпотеки та визнання права власності,-

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_5 звернулась до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою за результатом розгляду якої просила суд:

1)витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 на свою користь;

2)визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 31 липня 2020 року, укладений між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_6 та скасувати відповідні записи про реєстрацію права власності за ОСОБА_6 ;

3)визнати недійсним договір іпотеки №1802, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та скасувати запис про іпотеку;

4)визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 .

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що 15 червня 2001 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , як продавцями, та ОСОБА_5 , як покупцем, укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Після укладення вказаного договору ріелтор, який займався супроводження угоди, отримав від ОСОБА_5 грошові кошти та оригінали документів (у тому числі паспорт) для реєстрації квартири у КП ДМБТІ. Сім`я ОСОБА_10 отримала ключі від квартири та вселилась у неї де наразі продовжує проживати. Після цього ріелтор зник. 29 жовтня 2008 року дану квартиру було продано вдруге, Осіпови користуючись відсутністю реєстрації договору купівлі-продажу від 15 червня 2001 року повторно продали квартиру ОСОБА_11 , яка для купівлі спірної нерухомості укладає кредитний договір та в забезпечення якого передає спірну квартиру на підставі договору іпотеки. В подальшому було укладено договір купівлі-продажу, де ТОВ «Кей-Колект» продало, а ОСОБА_6 набула у власність спірну квартиру. 19 квітня 2021 року ОСОБА_5 зареєструвала своє право власності на квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 15 червня 2001 року. 13 жовтня 2021 року ОСОБА_6 повторно реєструє договір купівлі-продажу квартири від 31 липня 2020 року. Після чого 25 жовтня 2021 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладають договір іпотеки. Вказані обставини супроводжуються судовими спорами. Таким чином, спірна квартира незаконно вибула з володіння позивача та неодноразово була відчужена, що порушило права позивача як власника.

Окремо позивачем зазначено, що відсутність реєстрації права власності на квартиру та реєстрації рішення апеляційного суду Дніпропетровської області у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно після отримання відповідного рішення суду було неможливе з об`єктивних причин. На сьогодні ОСОБА_5 74 роки, єдиним доходом є мінімальна пенсія, окрім проблем із здоров`ям, з`явились проблеми з опорно-руховим апаратом, внаслідок чого вона не покидає межі своєї квартири. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла донька ОСОБА_5 ОСОБА_12 , яка перед смертю важко хворіла і потребувала постійного лікування.

Повністю заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зі сторони ОСОБА_6 надійшов відзив на позовну заяву. Заперечення обґрунтовані тим, що ОСОБА_5 не набула права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 15 червня 2001 року оскільки нею не було здійснено державну реєстрацію її права власності у КП «ДМБТІ» відповідно до ч.2 ст.227 ЦК УРСР (1963 року), а тому вважати позивача законним власником спірної квартири не має правових підстав. Відповідач припускає, що реально ніякого договору від 15 червня 2001 року не існувало, і ОСОБА_5 спірну квартиру не купувала. Відповідач наполягає на тому, що зі сторони позивача має місце безвідповідальна поведінка, яка полягає у нереєстрації договору купівлі-продажу від 15 червня 2001 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області, що і привело до судової тяганини. Відповідач придбала спірну квартиру у ТОВ «Кей-Колект» за договором купівлі-продажу, який був посвідчений нотаріально, при його підписанні було здійснено усі необхідні перевірки, зокрема запис про реєстрацію права власності за позивачем у Державному реєстрі прав на нерухомому майні був відсутній.

Також відповідачем зазначено, що договір купівлі-продажу від 15 червня 2001 року не оскаржувався оскільки ОСОБА_6 , ТОВ «Кей-Колект», ОСОБА_11 та Осипови вважають, що такий договір в реальності не укладався. ОСОБА_5 в жодний судовий процес не надала оригінал вказаного договору, а відтак не набула права власності на спірну квартиру і не несе тягар утримання цієї власності.

Зі сторони ТОВ «Кей-Колект» також подано відзив на позовну заяву за змістом якої, сторона просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Вказані заперечення ґрунтуються на тому, що ТОВ «Кей-Колект» став власником спірної квартири на підставі правочинів. В подальшому ТОВ «Кей-Колект» реалізувало свої права власника шляхом відчуження такого майна на користь ОСОБА_6 . Ані на момент набуття права власності на зазначену квартиру ані на момент відчуження її на користь ОСОБА_6 в реєстрі прав власності на нерухоме майно була відсутня інформація про право власності ОСОБА_5 . Також, представник ТОВ «Кей-Колект» вважав, що договір купівлі-продажу від 15 червня 2001 року не було зареєстровано у БТІ, а тому позивач не є законним власником квартири.

ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

ОСОБА_13 та ОСОБА_14 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Виконкомом міської Ради народних депутатів 3 квітня 2000 року.

У червні 2001 року за №487 виконавчим комітетом Індустріальної районної ради прийнято рішення про надання дозволу ОСОБА_14 на продаж квартири за адресою: АДРЕСА_2 , при наявності неповнолітнього сина ОСОБА_13 , 1991 року народження.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 , діюча від себе та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_15 , як продавці, та ОСОБА_5 , як покупець, уклали договір купівлі продажу квартири, за яким відчужили та набули, відповідно, право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

У відповідності до вказаного вище договору вказана вище квартира належала продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 3 квітня 2000 року Виконкомом міської Ради народних депутатів. Продаж вчинено за шість тисяч сімсот дев`яносто шість гривень, які продавці одержали повністю від покупця ОСОБА_5 до підписання цього договору. Право власності на квартиру, яка відчужується, виникає у покупця з моменту підписання цього договору. Вказаний договір складено у двох примірниках, з яких один залишається у справах приватного нотаріуса Лобуренко І.Ю., а другий видається покупцю. Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лобуренко Іриною Юріївною, зареєстровано у реєстрі за №1289 викладено на нотаріальному бланку АЕВ №023560. Наявна відмітка про те, що договір підлягає реєстрації у БТІ.

В той же час, у відповідності до копії витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №20390426 від 29 вересня 2008 року ОСОБА_15 та ОСОБА_8 продовжувались значитись власниками квартири АДРЕСА_1 .

29 жовтня 2008 року між ОСОБА_15 , ОСОБА_8 , підписантом від якої була ОСОБА_16 на підставі довіреності, як продавцями, та ОСОБА_11 , як покупцем, укладено договір купівлі продажу спірної квартири. Договір посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Кулінічем А.С., зареєстровано в реєстрі 1285.

Того ж дня, 29 жовтня 2008 року між акціонерним інноваційним банком України «Укрсоцбанк» та ОСОБА_11 було укладено договір іпотеки №0/1 в забезпечення виконання ОСОБА_11 , як іпотекодавцем, договору про надання споживчого кредиту №0 від 29 жовтня 2008 року та договору про надання споживчого кредиту №0/1 від 29 жовтня 2008 року, укладені між АІБУ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_11 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем А.С. Предметом іпотеки стала спірна квартира, яка належала ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу предмету іпотеки від 29 жовтня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем А.С. по реєстру №1285. Вказані обставини підтверджуються дублікатом договору іпотеки, виданого 1 березня 2019 року представнику ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ».

12 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» укладено договір відступлення прав вимоги, згідно якого ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» набуло право вимоги за договором іпотеки №0 від 29 жовтня 2008 року. Договір посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області, зареєстровано в реєстрі за №5207-5208, що підтверджується копією виписки з Договору про відступлення прав вимоги.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2013 року, (у цивільній справі № 2/0417/82/12) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_11 до ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації, визнання права власності задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 29 жовтня 2008 року, укладений між ОСОБА_8 , ОСОБА_15 та ОСОБА_11 . Скасовано запис про державну реєстрацію права власності, за реєстровим №24865519, ОСОБА_11 на квартиру АДРЕСА_1 .

Мотивами для ухваленого рішення слугувало те, що суд першої інстанції (який відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_5 ) не звернув уваги на те, що згідно діючого законодавства (на момент укладення договору купівлі-продажу 15 червня 2001 року між Осіповими та ОСОБА_5 ) набуття права власності не пов`язувалось з його державною реєстрацією, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_5 не набула права власності на спірну квартиру, оскільки договір купівлі-продажу не був зареєстрований у КП ДМБТІ.

Також у рішенні апеляційного суду зазначено, що враховуючи, що після укладання договору купівлі-продажу спірної квартири у 2001 році ОСОБА_15 та ОСОБА_8 вже не були її власниками, вони не мали права на її відчуження, а тому укладений 29 жовтня 2008 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між Осіповими та ОСОБА_11 необхідно визнати недійсним. Щодо вимог ОСОБА_5 про визнання права власності на спірну квартиру судом другої інстанції було відмовлено у зв`язку із тим, що її право власності на спірну квартиру виникло на підставі договору купівлі-продажу від 2001 року.

В той же час, 26 червня 2020 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на підставі договору іпотеки №0/1, виданого 9 жовтня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Кулініч А.С.; дублікату договору іпотеки, виданого 1 березня 2019 року Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровської області за реєстровим 2-70; договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки серія та номер 5207-5208, виданого 12 грудня 2011 року, виданого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В.; виписки з договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки.

31 липня 2020 року між ТОВ «Кей-Колект», в особі ОСОБА_17 , як продавцем, та ОСОБА_6 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу, у відповідності до якого було передано у власність спірну квартиру. Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., зареєстровано в реєстрі за №972.

У відповідності до вказаного вище договору спірна квартира належала ТОВ «Кей-Колект» на підставі дублікату Договору іпотеки №0/1, посвідченого 9 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч А.С. за реєстровим №1287, дублікат видано 1 березня 2019 року Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області за реєстровим №2-70, Виписки з Договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки, посвідченого 12 грудня 2011 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. за реєстровим №194; право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26 червня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О.

31 липня 2020 року ОСОБА_17 надав заяву (згоду) у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ричці Ю.О., згідно якої підтвердив, що спірна квартира набувається його дружиною, ОСОБА_6 за грошові кошти, які є її особистою приватною власністю.

31 липня 2020 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу від 31 липня 2020 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №218653296.

В той же час, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №254098114 від 23 квітня 2021 року, право власності на спірну квартиру 19 квітня 2021 року було зареєстровано за ОСОБА_5 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., підстава для державної реєстрації договір купівлі-продажу, виданий 26 липня 2010 року, серія 1592, видавник ПНДМНО ОСОБА_18 .

Між тим, 13 жовтня 2021 року право власності на спірну квартиру знову реєструється приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі - продажу серія та номер 972 від 31 липня 2020 року, виданого ПНДМНО ОСОБА_19 , що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно інформаційної довідки №281972525 від 29 жовтня 2021 року.

Згідно тієї ж інформаційної довідки №281972525 від 29 жовтня 2021 року спірна квартира 31 липня 2021 року стала предметом іпотеки на підставі договору іпотеки серія та номер №1802, виданого 25 жовтня 2021 року та посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч О.М., де іпотекодавцем є ОСОБА_6 , а іпотекодержателем ОСОБА_7 , умовами якого є забезпечення виконання основного зобов`язання за договором позики у розмірі 50 000,00 грн. від 25 жовтня 2021 року, номер запису про іпотеку: 44630774.

На підставі договору іпотеки серія та номер 1802 від 25 жовтня 2021 року приватним нотаріусом ДМНО Хоміч О.М. 25 жовтня 2021 року було накладено обтяження на спірну квартиру, де обтяжувачем є ОСОБА_7 , номер запису обтяження 44630668.

Також інформаційна довідка №281972525 від 29 жовтня 2021 року містить інформацію про власника спірної квартири, станом на 20 січня 2009 року, якою була ОСОБА_11 , на підставі договору купівлі продажу ВКТ №422482 реєстр № 1285, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем А.С.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2022 року, яке набрало чинності 29 листопада 2022 року, в задоволені позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про виселення відмовлено. Рішення мотивовано тим, що за час розгляду даної справи спірна квартира належить на праві власності ОСОБА_5 , а співвідповідач ОСОБА_2 є її донькою, які проживають в спірній квартирі та яка є єдиним їх житлом, окрім цього, суд також враховує, що квартира повторно вибула з володіння відповідача ОСОБА_5 , яка є законним її власником поза її волі, тому не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача про виселення.

Вказаним вище судовим рішенням встановлено, що в спірній квартирі з 2001 року проживають відповідачі ОСОБА_5 та її донька ОСОБА_2

ІІІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 224 ЦК УРСР 1963 року).

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК УРСР 1963 року), а відповідно до статті 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири укладений між ОСОБА_8 , діючої від себе, та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_15 , та ОСОБА_5 було нотаріально посвідчено 15 червня 2001 року, то саме із цієї дати у ОСОБА_5 виникло право власності на спірну квартиру.

Вказаний вище висновок було зазначено у судовому рішенні (рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2013 року, у цивільній справі № 2/0417/82/12), відповідний висновок також підтверджується сталою практикою Верховного Суду, що спростовує заперечення вказані зі сторони відповідачів щодо не набуття права власності ОСОБА_5 на спірну квартиру.

Додатково суд звертає увагу, що відповідний договір, а саме договір купівлі-продажу квартири укладений між ОСОБА_8 , діючої від себе, та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_15 , та ОСОБА_5 , який було нотаріально посвідчено 15 червня 2001 року, жодного разу не був предметом спору у судових справах, недійсним не визнавався, доказів його нікчемності суду не зазначено та не надано, а тому посилання сторони відповідача щодо неукладеності відповідного правочину судом відхиляється з огляду на необґрунтованість та недоведеність відповідних посилань.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що спірна квартира вибула з володіння позивача поза її волею, на підставі договорів, укладених особами, які не мали права її відчужувати.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 цього Кодексу).

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Згідно зі статтею 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідношення.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Так, у 2001 році ОСОБА_15 та ОСОБА_8 вже не були власниками спірної квартири, а відтак вони не мали права на її відчуження, що стало підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 29 жовтня 2008 року, укладеного між ОСОБА_8 , ОСОБА_15 та ОСОБА_11 , про що свідчить ухвалене рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2013 року, у цивільній справі №2/0417/82/12.

Аналогічного висновку слід дійти щодо інших правочинів, які були укладені щодо спірної квартири після 2008 року.

Додатково суд звертає увагу, що заявлені позовні вимоги щодо визнання недійсними оспорюваних правочинів підлягають задоволенню для захисту та відновлення прав позивача, а також з метою недопущення повторної реєстрації договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 31 липня 2020 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» та ОСОБА_6 , та договору іпотеки №1802, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Однак, відповідно до статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись, ст. ст. 4, 11, 76-78, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Задовольнити повністю позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ОСОБА_7 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександра Михайлівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч Оксана Михайлівна про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору іпотеки та визнання права власності.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 31 липня 2020 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлією Олександрівною та скасувати записи №444968808 від 13 жовтня 2021 року, №37577260 від 31 липня 2020 року про реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 у Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

Визнати недійсним договір іпотеки №1802, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та скасувати запис про іпотеку №44630774 від 25 жовтня 2021 року у Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

Визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 .

Витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 .

Стягнути з ОСОБА_6 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі по 1 518, 48 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення виготовлено 21 квітня 2023 року.

Суддя Г.О. Кухтін