справа № 2-6243/10
провадження №4-с/489/3/23
УХВАЛА

26 квітня 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

при секретарі судового засідання Клюсевич-Шарапової Н.М.,

за участю:

представника заявника Каліч Є.А.,

представника відділу

державної виконавчої служби Тарасенка К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Інгульського відділу державної виконавчої служби м.Миколаєва Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (далі Інгульський ВДВС) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії

встановив:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Каліч Є.А. звернулася до суду із скаргою в якій, після уточнення просила зобов`язати Інгульський ВДВС зняти арешт з усього нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , накладеного у виконавчому провадженні № 31960082 (номер запису про обтяження: 5756243 від 23.05.2014).

Вимоги заяви мотивовані тим, що 17.01.2023 представником боржника отримано в Інгульському ВДВС інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 17.01.2023, згідно якої, зокрема, значиться накладений арешт на все нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 (номер запису про обтяження: 5756243 від 23.05.2014).

Арешт на все майно накладено на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії та номеру 31960082 від 21.05.2014. Того ж дня, представником боржника було отримано довідку від 17.01.2023 зі «Спецрозділу» АСВП згідно якої на виконанні в Інгульському ВДВС перебувало виконавче провадження №2-6243, виданого Ленінським районним судом міста Миколаєва 02.03.2012 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 заборгованості за договором позики від 08.08.2009 в розмірі 510000,00 грн., судового збору в сумі 1700,00 грн., витрат на інформаційно-технічне заперечення судового процесу в сумі 120,00 грн.

27.01.2023, на вимогу надати інформацію по виконавчому провадженню № 31960082, отримано відповідь Інгульського ВДВС від 25.01.2023 № 10469, в якій значено, що: постанова про відкриття виконавчого провадження винесена 02.04.2012; постанова про арешт майна боржника та заборони на його відчуження винесена 21.05.2014; 30.06.2016 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції до 05.10.2016 (відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення); неможливості надання копії постанови про повернення виконавчого документу стягувачу та постанови про арешт майна, оскільки матеріали виконавчих проваджень знищено відповідно до вимог розділу 9 пункту 9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, норми якого дублюються в пункті 2 розділу 11 Знищення справ та виконавчих проваджень, Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, чинному станом на 25.01.2023.

19.01.2023 на адресу Інгульского ВДВС було направлено заяву про зняття/скасування арешту/заборони з усього майна боржника (номер запису про обтяження 5756243 від 23.05.2014).

26.01.2023 отримано від ОСОБА_6 який є стягувачем у виконавчому провадженні № 31960082, нотаріально посвідченої заяви про повну сплату ОСОБА_1 у квітні 2020 року боргу у загальному розмірі 511820,00 грн. згідно виконавчого листа по справі № 2-6243 та відсутність майнових претензій до боржника.

27.01.2023 нотаріальна заява стягувача із заявою представника боржника про зняття/скасування арешту/заборони з усього майна боржника направлені до Інгульского ВДВС.

Листом від з3.03.2023 № 11297 Інгульський ВІДВС відмовив в задоволенні заяви представника боржника через те, що боржнику необхідно сплатити виконавчий збір та витрати виконавчого провадження.

Не погоджуючись із відповіддю Інгульского ВДВС боржник звернувся із вказаною скаргою до суду.

Від представника Інгульського ВДВС надійшов відзив на скаргу від 03.03.2023, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні скарги.

Зазначає, що згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження, на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 31960082 з примусового виконання виконавчого листа № 2-6243, виданого 02.03.2012 Ленінським районним судом міста Миколаєва, виконавче провадження за яким було відкрито постановою державного виконавця від 02.04.2012.

21.05.2014 державним виконавцем була винесена постанова про звернення стягнення на майно боржника. Запис про обтяження було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 5756243 від 23.05.2014.

30.06.2016 на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 05.10.2016), державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу.

Відповідно до частини шостої статті 52 наведеного Закону стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження.

Накладення арешту на майно боржника врегульовано положеннями статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», а наслідки завершення виконавчого провадження статтею 50 цього Закону в редакції до 16.10.2016.

Тому твердження скаржника, що наявність тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника є неправдивим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, не відповідає дійсності. Державний виконавець діяв виключно в межах своїх повноважень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», та був зобов`язаний накласти арешт на майно боржника та не мав права знімати накладений арешт у даному випадку.

У наданій відділом відповіді від 03.02.2023 було зазначено порядок зняття арешту з майна боржника, з яким представник скаржника не погоджується, тому що з незрозумілих причин вважає даний випадок таким, що не підпадає під норми ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» та вважає, що саме у цьому випадку арешт має бути знятий за рішенням суду.

Враховуючи вимогу Закону України «Про виконавче провадження» арешт накладений на майно боржника ОСОБА_1 може бути знятий відповідно до статті 59 цього Закону у разі сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Повернення виконавчого документа стягувачу згідно пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції та пункту 2 частини першої статті 47 цього Закону в редакції до 05.10.2016 не підпадає під випадки коли виконавчий збір не стягується.

24.04.2023 від Інгульського ВДВС надійшов відзив на заяву про уточнення вимог скарги в якому державний виконавець вказує на безпідставність доводів скаржника, так як нормами статей Закону України «Про виконавче провадження» визначено повний перелік випадків коли виконавчий збір не стягується. Повернення виконавчого документа стягувачу згідно пункту 2 частини першої статті 37 Закону країни «Про виконавче провадження», в чинній редакції, та пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції до 06.10.2016, не підпадає під випадки коли виконавчий збір не стягується.

Ухвалою суду від 23.02.2023 скаргу прийнято до провадження та призначено її до розгляду.

У судовому засідання представник боржника скаргу підтримав та просив задовольнити.

Представник Інгульського ВДВС проти задоволення скарги заперечував.

Суд, вислухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного.

Відповідно до ч. 1 ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Положеннями ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Судом встановлено, що 23.12.2010 Ленінським районним судом міста Миколаєва ухвалено рішення у справі № 2-6243/10, яким стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 заборгованості за договором позики від 08.08.2009 в розмірі 510000,00 грн., судового збору в сумі 1700,00 грн., витрат на інформаційно-технічне заперечення судового процесу в сумі 120,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20.09.2011 вказане рішення в частині вимог про стягнення з ОСОБА_7 510000,грн. за договором позики та 1820,00 грн. судових витрат скасовано та закрито провадження в цій частині. В решті рішення суду залишено без змін.

Виданий судом відносно боржника ОСОБА_1 виконавчий лист було пред`явлено стягувачем до примусового виконання.

Згідно відповіді Інгульського ВДВС від 03.02.2023 № 11297, наданої на адвокатський запит представника ОСОБА_1 , та підтвердженого довідкою від 17.01.2023 зі «Спецрозділу» АСВП, виконавче провадження № 31960082 за вказаним виконавчим листом було відкрито 02.04.2012. 21.05.2014 винесено постанова про арешт майна боржника та заборони на його відчуження винесена. 30.06.2016 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції до 05.10.2016 (відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення).

Також зазначено, що для зняття арешту з майна боржник необхідно сплатити по виконавчому провадженню № 31960082 виконавчий збір в сумі 51182,00 грн. та витрати виконавчого провадження 300,00 грн.

Накладення арешту на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 17.01.2023 (номер запису про обтяження: 5756243 від 23.05.2014).

19.01.2023 представник боржника звернувся до Інгульського ВДВС із заявою про скасування арешту/заборон з усього рухомого та нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1

27.01.2023 представник боржника надав до Інгульського ВДВС заяву стягувача ОСОБА_6 від 25.01.2023, яка посвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Дворецькою О.М. та зареєстрована в реєстрі за № 81, про проведення з ним ( ОСОБА_6 ) у квітні 2020 року ОСОБА_1 повного розрахунку (повної сплати суми боргу) в сумі 511820,00 грн. згідно виконавчого листа по справі № 2-6243, виданого Ленінським районним судом міста Миколаєва 02.03.2012.

У відповіді від 25.01.2023 № 10469 Інгульський ВДВС повідомив представника боржника про неможливість надання копії постанови про повернення виконавчого документу стягувачу та постанови про арешт майна, оскільки матеріали виконавчих проваджень знищено відповідно до вимог розділу 9 пункту 9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV) , яка кореспондується з частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, (далі Закон № 1404-VIII) державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно частини першої, другої статті 2 Закону №606-XIV, чинній на момент винесення державним виконавцем постанови від 30.06.2016, примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Пунктом 2 частини першої статті 47 цього Закону передбачено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійсненні державним виконавцем відповідно до цього закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно з частиною першою статті 57 Закон № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Зі скарги вбачається, що представник боржника звернувся до виконавчої служби із заявою про зняття арешту із майна у січні 2023 року і отримав відмову у вчиненні таких дій у лютому 2023 року, а тому саме з цього моменту між сторонами виникли спірні правовідносини, оскільки повне погашення боргу стягувачу здійснено боржником згідно виконавчого листа у квітні 2020 року.

Виходячи зі змісту статті 25 Закону № 606-XIV за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Аналогічні положення містяться і у чинній редакції Закону.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону № 1404-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Частиною другою статті 50 наведеного Закону передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України Про виконавче провадження підлягає примусовому виконанню.

Водночас, у випадку повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

У постанові Верховного Суду 03.11.2021 в справа № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21) міститься висновок про те, що «арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Водночас, у випадку повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні. У справі, що переглядається, встановлено, що після повернення банку виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості, боржник повідомив виконавчу службу про повне виконання зобов`язань за кредитним договором та просив зняти арешт із належного йому майна. При цьому виконавчою службою не оспорювався факт погашення боржником заборгованості за виконавчим документом після повернення виконавчого документа стягувачу у серпні 2012 року (а.с. 24). Саме у зв`язку із цим ОСОБА_1 просив зняти арешт з його майна.

Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності майна у боржника, на яке може бути звернено стягнення.

Подаючи заяву про зняття арешту з майна, ОСОБА_1 вказав, що він погасив борг перед банком у добровільному порядку за погодженням зі стягувачем. Відмовляючи у знятті арешту, державний виконавець не оспорював факт відсутності вказаної заборгованості. За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано вважав доцільним зняти арешт, накладений на майно боржника для забезпечення виконання вже виконаного судового рішення, оскільки у подальшому застосуванні арешту відсутня необхідність.

При цьому суд першої інстанції підставно врахував те, що наявність протягом тривалого часу (майже 10 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном».

У постанові Верховного Суду від 13.07.2022 року в справі № 2/0301/806/11 (провадження № 61-3814св22) зазначено, що «Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу.

Подаючи заяву про зняття арешту з майна, ОСОБА_1 вказав, що він погасив борг перед особою, яка придбала право вимоги за зобов`язанням, на виконання якого видавався виконавчий документ, у добровільному порядку поза межами виконавчих проваджень №№ 33766282 та 47068333, які є завершеними та матеріали яких знищено виконавчою службою.

За таких обставин суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав доцільним зняти арешт, накладений на майно боржника для забезпечення виконання вже виконаного судового рішення, оскільки у подальшому застосуванні арешту відсутня необхідність».

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

В судовому засіданні державний виконавець не надав жодних доказів, які б спростували доводи скаржника про відсутність заборгованості за виконавчим провадженням, що перебувало на виконанні, як в частині кредитної заборгованості так і в частині можливого виконавчого збору та виконавчих витрат, їх виділення в окреме виконавче провадження та здійснення за ними провадження.

Законом України Про виконавче провадження не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав статтею 47 Закону №606-XIV.

При цьому суд враховує те, що наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, яке закріплено у статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про задоволення скарги та зобов`язання Інгульського ВДВС зняти арешт накладений в межах виконавчого провадження на майно боржника.

Щодо наведених державним виконавцем у відзиві на заяву про уточнення вимог скарги постанов Верховного Суду то суд не вбачає підстав для їх застосування в даній справі, оскільки вони стосуються інших обставин справи, зокрема коли рішення суду не виконано та несплачено виконавчий збір і витрати виконавчого провадження.

Керуючись статями 447 - 451 ЦПК України, суд

ухвалив:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Зобов`язати Інгульський відділ державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з усього нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , накладеного у виконавчому провадженні № 31960082 (номер запису про обтяження: 5756243 від 23.05.2014).

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 27.04.2023.

Суддя І.В. Коваленко