ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/495/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/279/21 Категорія: 301030400 Єщенко О. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2023 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Любченко Т.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

представника позивача адвокат Симоненко Дмитро Євгенович;

відповідач ОСОБА_2 ;

представник відповідача адвокат Стратілатов Костянтин Геннадійович;

треті особи на стороні відповідача приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Плесюк Олексій Степанович; державний нотаріус Уманської районної державної нотаріальної контори Черкаської області Діброва Людмила Миколаївна;

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Нагула Олександра Олексійовича на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 січня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи на стороні відповідача: приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Плесюк Олексій Степанович, державний нотаріус Уманської районної державної нотаріальної контори Черкаської області Діброва Людмила Миколаївна про витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 24.07.2006 набув право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Майно, придбане позивачем, має наступні ознаки житловий будинок з прибудовами цегляний, житловою площею 87,2 м?, загальною площею 198,0 м?, та надвірні споруди: сарай дощатий, жомова яма бутова, вхід в підвал цегляний, водопровід.

Продавцем майна за договором був ОСОБА_3 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Андрухом Сергієм Дмитровичем та зареєстрований в реєстрі під № 1615.

З моменту укладання договору позивач зареєстрований і проживає за адресою місця знаходження майна.

В кінці серпня 2020 року на подвір`я будинку позивача зайшли незнайомі люди, які повідомили, що вони власники майна.

З реєстру прав власності на нерухоме майно стало відомо, що до реєстру внесений запис № 37812189 про реєстрацію права власності на майно за ОСОБА_2 .

Підставою для державної реєстрації було свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 528 від 18.08.2020. За даними сайту встановлено, що 25.03.2020 відбулися електронні торги, на які був виставлений лот № 335728 житловий будинок з прибудовами літера «А», загальною площею 198,0 м?, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж майна відбувся в межах виконавчого провадження № 57385595.

Відповідно до Єдиного реєстру боржників виконавче провадження № 57385595 відкрите щодо примусового стягнення коштів з ОСОБА_4 , на майно було накладено арешт постановою № 57385595 від 11.10.2018, яка видана приватним виконавцем Плесюком О.С.

Позивач наміру відчужувати майно не має, виконавчі провадження, у яких він є боржником, відсутні. Таким чином, майно вибуло з власності позивача поза його волею.

За таких обставин захист порушених прав позивача, як власника майна, можливий шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України.

Уклавши договір купівлі-продажу та отримавши правомочність на підтвердження державою такого права, позивач мав правомірні очікування щодо оформлення права власності на житловий будинок, оскільки ним було дотримано процедуру, яка передує одержанню правовстановлюючих документів на будинок (укладання та нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу).

Позивач набув майно у законний спосіб та з належних підстав, задовго до виникнення у його продавця зобов`язань, встановлених судовим рішенням.

Окрім того, спірний житловий будинок перебував у володінні та користуванні позивача близько 14 років.

За таких умов, будучи впевненим у непорушності набутого ним права власності на майно згідно цивільно-правової угоди, позивач реалізував своє право на майно у розумінні ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Та обставина, що державним виконавцем спірний житловий будинок переданий у власність іншій особі, свідчить про порушення права позивача на куплений ним будинок та обмеження його у праві правомірного очікування щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки таке право є складовою частиною майна.

Таким чином, порушивши право позивача на майно, подальші дії відповідачів, які хоч формально і відповідають встановленому Законом України «Про виконавче провадження», «Про нотаріат» та Наказу «Про затвердження порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» порядку, однак не можуть бути визнаними такими, які породжують законні наслідки.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 наступне майно: житловий будинок «А-1», житловою площею 87,2 м?, загальною площею 198,0 м?, мансарда житлова «над А», підвал «під А», сарай «Б», жомова яма «В», вхід в підвал «К», водопровід «Г», який розташований за адресою АДРЕСА_1 ; скасувати запис № 37812189 про право власності на житловий будинок «А-1», житловою площею 87,2 м?, загальною площею 198,0 м?, мансарда житлова «над А», підвал «під А», сарай «Б», жомова яма «В», вхід в підвал «К», водопровід «Г», який розташований за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ; здійснити розподіл судових витрат.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 січня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що чинним законодавством на момент укладення договору купівлі-продажу від 24.07.2006 та самим договором було передбачено необхідність реєстрації придбаного майна в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, що не було зроблено позивачем ОСОБА_1 .

Також представник позивача у позовній заяві посилається на те, що захист порушених прав позивача, як власника майна, можливий шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України.

Однак, судом зауважено, що добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем ОСОБА_1 не було належним чином зареєстроване майно після укладення договору купівлі-продажу від 24.07.2006, а відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем майна, який придбав його на прилюдних торгах в межах здійснення виконавчого провадження, а тому позовні вимоги є безпідставними, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Нагула О.О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з недотриманням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Державне підприємство «Сетам», яке проводило електронні торги, не здійснило необхідної перевірки повноти та правильності заповнення заявки на нерухоме майно, а саме інформації про наявність зареєстрованих інших, крім боржника, мешканців (зокрема дітей), орендарів, інших користувачів приміщення, внаслідок чого було порушено право позивача. Тому, слід вважати електронні торги від 25.03.2019 року такими, які проведені з порушенням Порядку реалізації арештованого майна.

Вказує, що Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що договір купівлі-продажу житлового будинку від 24 липня 2006 року зареєстровано 24 липня 2006 року у державному реєстрі правочинів, і до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України з моменту державної реєстрації такого договору.

Наголошено, що до 01 січня 2013 року право власності на нерухоме майно виникало з моменту реєстрації договору купівлі-продажу, незалежно від здійснення державної реєстрації права в подальшому (ВП ВС у справі №334/3161/17 від 22.06.2021).

Зважаючи на те, що відповідач набув нерухоме майно на підставі неправомірних дій приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка О.С., не з волі позивача, між позивачем та відповідачем не існує жодних юридичних відносин, вважає, що керуючись вимогами ст.ст. 330, 388 ЦК України спірне нерухоме майно підлягає витребуванню у відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Стратілатов К.Г. вказує, що ОСОБА_2 придбав спірний житловий будинок за оплатним договором на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження. На момент проведення прилюдних торгів зареєстрованим власником будинку був боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_4 . Будь-яких даних про право власності позивача зареєстровано не було. Про факт укладення в 2006 році договору між ОСОБА_4 і позивачем, набувач майна ОСОБА_2 не знав і не міг знати.

Тобто ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного житлового будинку, у зв`язку з чим витребування у нього цього будинку буде невиправданим і надмірним тягарем.

Якщо ж позивач вважає, що покупець не набув права власності на отримане нею спірне майно, зокрема, тому, що покупець не є добросовісним набувачем, то він вправі скористатися передбаченими законодавством зобов`язально-правовими способами захисту права власності.

Заслухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає вказаним вимогам.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що відповідно до договору купівлі-продажу від 24.07.2006, посвідченого приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Андрух С.Д., ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 купив житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 . Продаж житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, за взаємною згодою сторін, вчинено за 60000 грн. 00 коп. (п.1.7. Договору).

Пунктом 3.4. Договору передбачено, що право власності у набувача виникає після підписання цього Договору сторонами, його нотаріального посвідчення, державної реєстрації в Державному реєстрі правочинів, відповідно до вимог ст. 334 ЦК України та передачі майна. Право власності на придбане майно підлягає реєстрації в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, згідно вимог ст. 182 ЦК України.

Зазначений вище договір купівлі-продажу було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів за № 1455710, що підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів за № 2668643 від 24.07.2006.

Відповідно до технічного паспорту від 23.06.2006 на житловий будинок садибного типу по АДРЕСА_1 власником є ОСОБА_4 , на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 19.07.2006 за № 2078 серії НОМЕР_1 .

У довідці Дмитрушківської сільської ради Уманського району Черкаської області від 02.09.2020 за вих. № 645 зазначено, що житловий будинок в АДРЕСА_1 належить на правах особистої власності ОСОБА_1 , який зареєстрований та проживає у даному домоволодінні. Підстава: по господарська книга № 13, особовий рахунок № НОМЕР_2 .

Відповідачем ОСОБА_2 до відзиву на позовну заяву додано: копію заочного рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04.11.2010; копію постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 27.11.2018; копію свідоцтва від 18.08.2020; Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.08.2020; копію акту про проведені електронні торги від 08.04.2019; копії квитанцій.

Згідно із заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04.11.2010 задоволено позов ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість по кредитному договору № U061 від 27.06.2007 в сумі 159048,21 грн солідарно.

На підставі зазначеного заочного рішення приватним виконавцем Плесюком О.С. постановою від 08.10.2018 про відкриття виконавчого провадження відкрите виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-2425-12010, виданого 30.06.2011.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області від 27.11.2018 про опис та арешт (коштів) боржника накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 198,0 кв.м., житловою площею 87,2 кв.м.

25.03.2019 Державним підприємством «СЕТАМ» Міністерства юстиції України Організатором торгів, відповідно до ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження» та розділу V, ІХ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2831/5, проведено електронні торги з реалізації арештованого майна через систему електронних торгів арештованого майна «СЕТАМ», а саме житлового будинку з прибудовами літ. «А», загальною площею 198,0 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 номер лота 335728; боржник ОСОБА_4 ; переможець електронних торгів ОСОБА_2 . Дані про правовстановлюючі документи, що підтверджують права власності (оренди) боржника на майно постанова про опис та арешт майна боржника від 27.11.2018, свідоцтво про право власності ЯЯЯ 426502, 19.07.2006, виконавчий комітет Дмитрушківської сільської ради.

Державним нотаріусом Уманської районної державної нотаріальної контори Дібровою Л.М. відповідно до ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акта про проведені електронні торги, складеного приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області 08.04.2019, посвідчено, що ОСОБА_2 належить на праві власності майно, що складається з житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що раніше належало ОСОБА_4 .

Право власності ОСОБА_2 на зазначений вище житловий будинок також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 220748101 від 18.08.2020.

Згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 28.08.2020 за № 221931024, власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 . Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, ЯЯЯ 426502, 19.07.2006, виконавчий комітет Дмитрушківської сільської ради.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188 цс 20) викладено наступні висновки, щодо набуття права власності на нерухоме майно за відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно: «Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Стаття 334 ЦК України передбачає загальні та спеціальні умови щодо моменту набуття права власності за договором. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України). Ураховуючи вищенаведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що до спірних правовідносин, які виникли щодо придбаного до 01 січня 2013 року нерухомого майна, підлягають застосуванню саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення правовідносин), які визначають умови та момент виникнення права власності в набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а також містять правило щодо обов`язкової реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна. У межах суб`єктивного права власності доцільно виділити два конструктивних елементи: а) титул власності; б) правомочності власника. Правомочність власника - невід`ємний атрибут права власності та розглядається як динамічна категорія, як одна з основних можливостей власника щодо належного йому майна.

Титул власності є статичною категорією, до зміни власника не передається. Державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомості - адміністративний акт, який породжує титул власника. Таким чином, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і відповідно виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул. Ураховуючи вищевикладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно.

Таким чином, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Суди попередніх інстанцій на зазначене вище уваги не звернули та помилково керувались тим, що позивач не зареєстрував за собою право власності на спірне нерухоме майно, тому в нього відсутнє право власності на спірну квартиру».

Як встановлено з матеріалів даної справи, договір купівлі-продажу житлового будинку від 24.07.2006 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстрований у Державнмоу реєстрі правочинів, а тому ОСОБА_1 є власником спірного житлового будинку.

З наведеного вбачається, що висновки суду першої інстанції у даній частині не відповідають нормам матеріального права та суперечать висновку Великої Палати Верховного Суду викладеним у подібних правовідносинах.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Майже аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у частині другій статті 20 Господарського кодексу України.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

За статтею 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 100)).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За статтею 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач вказував на те, що належним способом захисту є витребування майна від добросовісного набувача, тобто звернення до суду із віндикаційним позовом, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 23.09.2020 року у спарві №686/20787/17. Спірне майно вибуло з власності ОСОБА_1 поза його волею, а тому підлягає витребуванню у нинішнього власника майна.

Згідно з частиною другою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини другої статті 16, частини першої статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Згідно з правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 21 листопада 2018 року у справі № 465/650/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц, від 15 травня 2019 року, справа № 678/301/12, правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів, зазначене свідчить про оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином.

З урахуванням правової природи процедури реалізації майна на електронних (прилюдних торгах), презумпції правомірності правочину (оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на електронних торгах) позивачі не зверталися до суду з позовом про визнання їх результату недійсними.

Таким чином, відчуження майна з торгів наступному власнику є правочином купівлі-продажу, який може визнаватись недійсним в судовому порядку з підстав недодержання в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами першою - третьою, шостою статті 203 ЦК України на підставі частини першої статті 215 ЦК України.

Крім того,у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження №12-35гс21) зазначено, що: «при оцінці добросовісності/недобросовісності набувача майна слід враховувати, що прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, придбаного у такий спосіб. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Враховуючи викладене, судові рішення у цій справі слід скасувати, а в позові відмовити з тих підстав, що за встановлених судами обставин майно у відповідача не може бути витребувано в порядку статей 387, 388 ЦК України, а права позивача в зв`язку з цим захисту не підлягають».

Отже, оскільки реалізація житлового будинку відбулася в межах проведення процедури прилюдних торгів, що є особливою процедурою відчуження майна, тому належним способом захисту прав позивача є визнання прилюдних торгів недійсними.

З такими вимогами позивач до суду не звертався.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки за результатами розгляду позовних вимог позивача вцілому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх відхилення, водночас неправильно застосував норми матеріального права у висновках щодо набуття права власності позивачем на житловий будинок, тому колегія суддів вважає необхідним змінити мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів змінила судове рішення лише щодо мотивів відмови у задоволенні позову, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Нагула Олександра Олексійовича задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 січня 2023 рокузмінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 26 квітня 2023 року

Судді