КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа № 947/9901/23
Провадження № 2/947/1982/23
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.
при секретарі Матвієвої А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням
27.03.2023 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, в якій позивачка просить суд: вселити її до квартири АДРЕСА_1 , згідно визначеного порядку користування; зобов`язати відповідачку не чинити їй ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , згідно визначеного порядку користування.
Позивач в обґрунтування позову посилається на те, що ОСОБА_1 є співвласником частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 52,1 кв.м., на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.11.2016 року № 4-1710.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.12.2017 року по справі №520/244/17, позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено. Вселено ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено частково. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , наступним чином: у користування ОСОБА_1 виділити житлову кімнату площею 18,2 кв.м.; у користування ОСОБА_2 виділити житлову кімнату площею 11,9 кв.м.; у загальному користуванні сторін залишити балкон площею 0,9 кв.м., кухню площею 8,4 кв.м., ванну кімнату площею 2,5 кв.м., вбиральню площею 1,0 кв.м., коридор площею 8,6 кв.м., вбудовану шафу площею 0,2 кв.м. та площею 0,4 кв.м. В іншій частині зустрічних вимог відмовлено. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 23.08.2018 року, рішення першої інстанції залишено без змін.

Позивач стверджує, що після вступу рішення суду в законну силу, його було виконано та ОСОБА_1 вселено до квартири, отримано екземпляр ключів, але восени 2022 року, замки у квартиру були зміненні та позивач позбавлена можливості потрапити до власного майна. Як стверджує позивачка, відповідачка спочатку провадила перемови та обіцяла врегулювати спірне питання шляхом взаємозаліку, надати позивачці інше майно, так як відповідачці не зручно користуватись квартирою разом з позивачкою. Однак, такі перемови не привели до жодного результату. Право користування власністю ОСОБА_1 порушено, шляхом чинення перепон у доступу до власного майна.

Позивачка вказує, що вона звернулась до Головного управління Національної поліції в Одеській області Одеського районного управління поліції №1, відділ поліції №4, із заявою згідно якої просила посприяти у реалізації свого права на право користування майном, та усунення перешкод від ОСОБА_2 у доступі до майна.

Однак, відповіддю №60.4/ -1007 за підписом начальника відділу поліції №4 Мільчук Олександра, її повідомлено, що факти викладені у заяві містять ознаки цивільно-правових відносин та рекомендовано звернутися до суду.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаною заявою було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 24.04.2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

17.08.2023 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У судове засідання призначене на 19.09.2023 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином.

Однак, 26.05.2023 року до суду надійшла заява від представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності.

Щодо сповіщення відповідача суд зазначає наступне.

Частиною 6 статті 187 ЦПК України передбачено, що у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

На виконання зазначеної вимоги, судом було отримано відповідь з відповідного відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області та встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Приймаючи наявне зареєстроване місце проживання відповідача, судом здійснювалось повідомлення останньої про дату, час і місце проведення судових засідань шляхом скерування судових повісток, разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі, копією позовної заяви з додатками до неї, на вказану адресу місця проживання відповідача, а також за додатково відомою адресою місця проживання, вказаною позивачем у позові, а саме: АДРЕСА_3 , однак поштові повідомлення були повернуті до суду без вручення, з підстав відсутності адресата за зазначеною адресою.

Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Також, у відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 10.05.2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

За наслідком викладеного, суд вважає, що відповідачка ОСОБА_2 належним чином повідомлена про дату, час і місце проведення судового засідання, однак не з`явилась без поважних причин, не повідомивши суд про причини неявки, не скориставшись процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ст. 210 ЦПК України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.

Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (мати) та ОСОБА_2 (дружина) успадкували після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рівних частках квартиру АДРЕСА_1 . Право власності посвідчено Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 22 листопада 2016 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Білик О.Г., зареєстрованим в реєстрі за №4-1710.

Квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності померлого ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, зареєстрованого 9 лютого 1998 року Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості; дублікат видано 21 листопада 2016 року на підставі розпорядження Департаменту міського господарства Одеської міської ради від 21 листопада 2016 року за №181.

Квартира має житлову площу 30,1 кв.м загальну площу 52,1 кв.м, складається з житлової кімнати площею 18,2 кв.м, житлової кімнати площею 11,9 кв.м, кухні площею 8,4 кв.м, ванної кімнати площею 2,5 кв.м, вбиральні площею 1,0 кв.м, коридору площею 8,6 кв.м, вбудованої шафи площею 0,2 кв.м, 0,4 кв.м, балкону площею 0,9 кв.м

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч.1 ст.356 ЦК України).

Отже, спірна квартира АДРЕСА_1 належить в рівних частках на праві спільної часткової власності позивачці ОСОБА_1 та відповідачці ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси на розгляді перебувала цивільна справа №520/244/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом, вселення, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житлом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 1 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено, вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково, встановлено порядок користування квартирою, згідно якого виділено у користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 18,2 кв.м, виділено у користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 11,9 кв.м, залишено у спільному користуванні балкон, кухню, ванну кімнату, вбиральню, вбудовану шафу; скасовано заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2017 року у вигляді арешту 1/2 частки квартири. В іншій частині зустрічних вимог, - відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 23.08.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 1 грудня 2017 року залишено без змін.

Отже, рішення Київського районного суду міста Одеси від 01.12.2017 року по справі №520/244/17 набрало законної сили 23.08.2018 року.

Вищевказані обставини підтверджуються рішенням Київського районного суду міста Одеси від 01.12.2017 року по справі №520/244/17.

Частинами 5, 6 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Приймаючи вищевикладене, положення ст. 82 ЦПК України, в силу преюдиційності, встановлені обставини рішенням Київського районного суду міста Одеси від 01.12.2017 року по справі №520/244/17, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 23.08.2018 року, судом не ставляться під сумнів та додатковому доказуванню не підлягають.

Відповідно до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства.

Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).

Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ), практика якого застосовується судом як джерело права відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», неодноразово звертав увагу на те, що «право, передбачене частиною першою статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла остаточному та обов`язковому судовому рішенню залишатися без дії на шкоду однієї зі сторін» (рішення ЄСПЛ від 19 березня 1997 року у справі Hornsby v. Greece («Хорнсбі проти Греції»), п.40), рішення ЄСПЛ від 20 липня 2004 року у справі Shmalko v. Ukraine («Шмалько проти України»), п. 43).

Отже, рішення Київського районного суду міста Одеси від 01.12.2017 року по справі №520/244/17, яке набрало законної сили є обов`язковим для виконання, у відповідності до якого між позивачем та відповідачем визначено порядок користування спірною квартирою АДРЕСА_1 , та вселено до неї - ОСОБА_1 .

Як стверджує позивачка, на виконання вказаного рішення суду вона була вселена до квартири АДРЕСА_1 та користувалась нею, в строк до восени 2022 року, після чого з боку відповідачки знов існують перешкоди у користуванні та доступу позивачки до цього житла, співвласником чого вона є.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 у березні зверталась до Відділу поліції №4 Одеського районного Управління поліції №1 Головного управління національної поліції в Одеській області з відповідною заявою щодо вжиття заходів до ОСОБА_2 , яка не дає змоги ОСОБА_1 потрапити до квартири АДРЕСА_1 .

Однак, листом вказаного відділу поліції від 20.03.2023 року за вих. №60.4-ЖЕО-1007 ОСОБА_1 повідомлено, що у даному зверненні містяться ознаки цивільно-правових відносин, які підлягають вирішенню в цивільному порядку, та роз`яснено порядок звернення до суду з відповідним позовом.

Як вбачається вказані підстави, зумовили звернення позивачки до суду з цим позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Стаття 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, визначено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 321ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 47Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 355 ЦК України визначено, що майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

У відповідності до положень ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України).

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, зокрема, шляхом вселення.

Отже, приймаючи вищевикладене, суд виходить з того, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду викладеного у постанові від 14.04.2021 року у справі №581/489/20.

У відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приймаючи вищевикладене, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що ОСОБА_1 є співвласником спірної квратири АДРЕСА_4 , а відтак наділена гарантованими законом правами співвласника такого майна, у тому числі на безумовно право на користування та проживання в ній, враховуючим підтвердження наявності спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 щодо проживання у вказаній квартирі позивача, створення перешкод позивачеві у користуванні нею у відповідності до визначеного судовим рішенням порядку користування цією квартирою, з метою захисту і поновлення прав співвласника нерухомого майна, суд вважає позов ОСОБА_1 обґрунтованим та підлягаючим задоволенню.

Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом також враховується, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Згідно до статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема як розподілити між сторонами судові витрати.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається, позивачка по справі має ІІ групу інвалідності безстроково, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за №893516 від 07.02.2018 року. У зв`язку з чим, позивачка звільнена за пред`явленим позовом немайнового характеру від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Приймаючи задоволення позовних вимог, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76-78, 81, 141, 246, 263-265, 273, 280-281, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_6 ) про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення - задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , не чинити перешкоди ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , у відповідності до визначеного порядку користування квартирою згідно з рішенням Київського районного суду міста Одеси від 01 грудня 2017 року по справі №520/244/17.

Вселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , до квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь держави судовий збір в сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено позивачем до шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.