Справа № 509/5432/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2023 року. Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору : ОСОБА_4 та приватний нотаріус Овідіопольського РНО Одеської області Панченко Олена Олексапндрівна про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ :

19 грудня 2022 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в якому просила суд, визнати недійсними нотаріально посвідчені договори дарування від 23.07.2001 р. (реєстр. №№ 1277,1278), відповідно до яких ОСОБА_2 подарував, а неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якого діяла ОСОБА_4 , прийняв в дар належну ОСОБА_2 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,051 га, розміщену на землях, що знаходяться у віданні Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка), що знаходиться в АДРЕСА_1 , належну дарувателю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю № ТЇ-1712 від 05.05.1999 р., виданого згідно рішення Таїровської с/р від 17.03.1998 р. № 35 та 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного житлового будинку з напівпідвалом під літ. «А.А-2,а-а2», житловою площею 106,3 кв.м та спорудами під № 1-6, розташованій на земельній ділянці належній ОСОБА_2 , розміром 1020 кв.м, яка належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Таїровською с/р25.01.2001 р. згідно розпорядження Овідіопольської РДА від 22.10.1999 р. № 710, посилаючись на відсутність її письмової згоди нотаріусу при укладенні оспорюваних договорів на відчуження вищевказаного нерухомого майна, як дружини дарувателя ОСОБА_2 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2022 р. вказані матеріали були розподілені в провадження судді Гандзій Д.М., ухвалою якого від 21.12.2022 р. вказані матеріали цивільної справи прийняті до розгляду з призначенням справи в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання, призначеного на 12.01.2023 р. о 13:00 год. (а.с. 37,38).

Ухвалою суду від 01.05.2023 р. закрите підготовче провадження по даній справі з призначенням справи до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 15.06.2023 р. о 11:00 год. (а.с. 138-139).

На підготовчій стадії даної справи, у якості представниці позивачки ОСОБА_1 за ордером серії № 1215945 від 05.01.2023 р. приймала участь адвокат Артем?єва К.М., яка в подальшому на електронну адресу суду надіслала електронного листа від 23.06.2023 р., яким повідомила про припинення своїх повноважень представника позивачки ОСОБА_1 та розірвання між ними договору на правову допомогу за згодою сторін, а тому просила суд вважати припиненим її представництво позивачки (а.с. 104,149-150).

Засідання суду 15.06.2023 р. було відкладене у зв?язку з неналежним сповіщенням позивачки про дату, час ат місце проведення засідання суду (а.с. 144).

В чергове судове засідання, призначене на 02.08.2023 р. о 10:00 год., позивачк не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, за адресою, вказаною нею особисто у позовній заяві, а також зворотними поштовим повідомленням, яке повернулося до суду з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою», причини неявки суду не повідомила, заяви про слухання справи за її відсутності, або про відкладення судового засідання суду не надала, у зв?язку з чим, судове засідання було відкладене на 18.09.2023 р. о 14:00 год. (а.с. 159,160).

В судове засідання, призначене на 18.09.2023 р. о 14:00 год., позивачка повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, зворотним поштовим повідомленням з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» за адресою, вказаною нею особисто в позовній заяві, причини своєї неявки не повідомила, заяви про слухання справи за її відсутності суду не надала (а.с. 167,168).

Відповідно до Постанови КЦС ВС від 10.05.2023 р. № 755/17944/18 (61-185св23) довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв?язку «відсутній за вказаною адресою» - вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду, так як зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

На думку суду, вищевказані повторні неявки позивачки в судові засідання з розгляду по суті її позову, яка також жодного разу не з?являлася в підготовчі судові засідання по даній справі, свідчить на думку суду, про її стійке небажання приймати участь в судових засіданнях з розгляду її позову і відмовою від процесуальних прав, закріплених нормами ЦПК України, ст. 129 Конституції України та ст. 6 ЄКПЛ щодо приймання участі в судових засіданнях, підтримувати свій позов, ставити питання, заявляти клопотання та відводи, надавати докази та висловити свою правову позицію з приводу позову, тобто порушенням рівності учасників судового процесу перед Законом, змагальності сторін та свободи в наданні суду своїх клопотань, заяв та доказів, і у доведенні перед судом їх переконливості, а також порушенні публічного характеру судового розгляду, який є істотним елементом права на справедливий суд, а відкритість судового процесу, включає право особи бути заслуханою в суді, що згідно із ст. 44 ЦПК України, є нічим іншим як зловживанням своїми процесуальними правами та обов`язками, передбаченими ст.ст. 43,49 ЦПК України, а тому приходить до висновку про подання позивачкою завідомо безпідставного позову, який має очевидно штучний характер, як це передбачено п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За приписами ст.ст. 12,13 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Особа на власний розсуд користується своїми процесуальними правами та обов`язками відповідно до зазначених положень, а також положень, визначених ст. ст 43, 49 ЦПК України, але зобов`язана здійснювати їх добросовісно (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).

В своїй Постанові від 11 квітня 2019 року (справа № 712/13263/17) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Крім того, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору - на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності) в інтересах яких заявлено вимоги (принцип диспозитивності цивільного судочинства).

Як наголошує у своїх рішеннях ЄСПЛ кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Згідно до конвенціи?ноі? практики ЄСПЛ суду з прав людини - право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням, які повинні також бути пропорціи?ними, щоби законна мета застосованого обмеження не зводила нанівець зміст конвенціи?ного права на суд. Право на доступ до суду повинно бути практичним і ефективним, що у світлі недопущення зловживання процесуальним правом також означає позитивний обов`язок держави, у тому числі суду, забезпечити ефективний розгляд справи після відкриття провадження у справі.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другоі? сторони, справи «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands», рішення ЄСПЛ від 27 жовтня1993 р., заява No 14448/88, п. 33, та «Ankerl v. Switzerland», рішення ЄСПЛ від 23 жовтня1996 р., заява No 17748/91, п. 38.

Обмеження права на доступ до правосуддя відповідатимуть п. 1 ст. 6 Конвенціі? за умови, що вони мають законну мету і що існує розумна співмірність між засобами, що використовуються, і поставленою метою, справа «Бруаль Гомес де ля Торре проти Іспаніі?» (рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року).

Обов`язком заінтересованоі? сторони є прояв особливоі? старанності при захисті своі?х інтересів, справа «Тои?шлер проти Германіі?» (Тeuschler v. Germany), заява No 47636/99 (рішення ЄСПЛ від 04 жовтня 2001 року).

Заявник - зобов`язании? демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо и?ого, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання, справа «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспаніі?» (рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 р.).

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознаи?омитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них, справа «Ruiz-Mateos проти Іспаніі?», рішення ЄСПЛ від 23 червня 1993 року (заява № 12952/87, п. 63).

Саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь діі? щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні, справи «Цихановськии? проти Украі?ни» (рішення ЄСПЛ від 6 вересня 2007 року, заява № 3572/03), та «Коновалов проти Украі?ни» (рішення від 18 жовтня 2007, заява № 13242/02).

Залишення позову без розгляду є негативним правовим наслідком для позивача у випадку зловживання ним своїми процесуальними правами, який сприяє швидкому розгляду справи.

Обов?язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору, а нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Це не є порушенням прав учасників спору. Європейський суд з прав людини у своїй практиці висловлював правову позицію про те, що обмеження доступу до суду з метою запобігання зловживанню процесуальними засобами також загалом може визнаватися таким, що має легітимну мету (Рішення Європейського суду з прав людини у справі Моннелл і Морріс проти Сполученого королівства).Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першоі? статті 6 згаданоі? Конвенціі? (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі No 36655/02 «Смірнова проти Украі?ни», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі No 30979/96 «Фрідлендер проти Франціі?» (Frydlender v. France)). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти Украі?ни»).

В своі?х рішеннях, Європеи?ськии? суд з прав людини неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі "Шульга проти Украі?ни", пункт 28, No 16652/04, від 02.12.2010) і запобігання неналежніи? та такіи?, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (див. рішення Суду у справі "Мусієнко проти Украі?ни", пункт 24, No 26976/06, від 20.01.2011).

Принцип неприпустимості зловживанням процесуальним правом витікає із принципів змагальності, рівності та пропорціи?ності, як елементів загального принципу верховенства права.

Захищене статтею 6 ЄКПЛ право на справедливии? судовии? розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншоі? сторони, у тому числі отримувати копіі? матеріалів справи та доказів, та отримувати належну нагоду брати участь у провадженні перед судом з метою коментувати чи спростовувати і?х. Рівність процесуальних засобів, які гарантують доступ до правосуддя, згідно до конвенціи?ноі? практики ЄСПЛ включає: розумну можливість представляти справу в умовах, що не ставлять одну сторону в суттєво менш сприятливе, ніж іншу сторону; фактичну змагальність; процесуальну рівність; дослідження доказів, законність методів одержання доказів; не допущення судом свавільного мотивування рішень.

Згідно до конвенціи?ноі? практики ЄСПЛ - право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням, які повинні також бути пропорціи?ними, щоби законна мета застосованого обмеження не зводила нанівець зміст конвенціи?ного права на суд. Право на доступ до суду повинно бути практичним і ефективним, що у світлі недопущення зловживання процесуальним правом також означає позитивнии? обов`язок держави, у тому числі суду, забезпечити ефективнии? розгляд справи після відкриття провадження у справі.

Згідно з вимогами ЦПК України суд не повинен з`ясовувати причини повторної неявки належним чином повідомленого позивача (його представника) в судове засідання і ці обставини можуть бути підставою для постановленої судом ухвали про залишення заяви без розгляду, оскільки суд діє в порядку, встановленому Законом.

Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував в своїх рішеннях про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції (ЄКПЛ) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, так як міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», пр. 58 від 10.02.2010 р.).

Частинами 1,3,4 статті 44 ЦПК України передбачено - учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Порядок вручення судових повісток, їх зміст - передбачено ст. 128-130 ЦПК України.

У відповідності до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явились в судове засідання без поважних причин.

Таким чином, в силу ч. 3 ст. 131 ЦПК України, суд визнає, що позивачка, яка жодного разу не приймала участі в судових засіданнях, повторно (двічі) не з?явилася до суду в судові засідання без поважних причин, враховуючи її належне повідомлення про дати, час та місце всіх судових засідань, а її численні неявки в судові засідання, розцінюються судом як факт того, що позивачка втратила інтерес до вказаного позову та не цікавиться ходом розгляду справи, що є штучним затягування розгляду справи і відсутності поважності причин її неявки в судові засідання без надання відповідних клопотань та документальних обґрунтувань (належних документальних підтверджень).

Відповідно до ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу - зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику - на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду.

Учасники судового процесу - зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання.

Згідно з ч. 5 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України - суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач (представник) повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, суд вважає, що вказаний позов підлягає залишенню без розгляду, з роз`ясненням позивачці, що згідно ч. 2 ст. 257 ЦПК України, особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Керуючись ст.ст. 4,5,12,13,43,44,49,131,158,223,257 ЦПК України, ЄКПЛ, практикою ЄСПЛ, практикою ВС, суд, -

УХВАЛИВ :

1.Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору : ОСОБА_4 та приватний нотаріус Овідіопольського РНО Одеської області Панченко Олена Олексапндрівна про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна - залишити без розгляду ;

2.Роз?яснити позивачці її право на повторне звернення до суду після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду, шляхом подачі в 15-денний строк апеляційної скарги з дня її проголошення, а у разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, в цей же строк, з дня отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали складений та підписаний 18.09.2023 р.

Суддя Гандзій Д.М.