Справа № 128/2330/22
Провадження № 22-ц/801/1378/2023
№22-ц/801/1432/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шевчук Л. П.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 рокуСправа № 128/2330/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Матківської М.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №128/2330/22 запозовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення страхового відшкодування,

за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 10 травня 2023 року та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Синюка Станіслава Леонідовича на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 31 травня 2023 року,які ухвалені суддею Шевчук Л.П. у Вінницькому районному суді Вінницької області, повний текст рішення складено 10 травня 2023 року, повний текст ухвали складено 31 травня 2023 року,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення страхового відшкодування, мотивуючи позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 о 22:30 год на автодорозі сполученням «Вінниця-Хмельницький», неподалік с. Ксаверівка Вінницького району Вінницької області, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу марки «Renault Master», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 . Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_3 помер на місці пригоди. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Renault Master», д.н.з. НОМЕР_1 , відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/7597308 було застраховано в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна».

У зв`язку із тим, що на момент ДТП, автомобіль «Renault Master», д.н.з. НОМЕР_1 , був забезпечений полісом №АР/7597308, 30 червня 2022 року ОСОБА_1 через свого представника звернулася до відповідача з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, відповідними заявами (про відшкодування моральної шкоди та відшкодування витрат на поховання) про виплату страхового відшкодування та відповідним пакетом документів. В подальшому відповідачем на розрахунковий рахунок позивача було перераховано суму страхового відшкодування в розмірі 63800 грн, яка складається з 39000 грн - 50% відшкодування моральної шкоди та 24800 грн - відшкодування витрат на поховання. З таким рішенням позивач частково не погоджується та вважає, що прийняте рішення про часткове здійснення відповідного страхового відшкодування, суперечить вимогам чинного законодавства. Так, згідно ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Законодавчо встановлений загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого складає 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку. Зважаючи на коло осіб, яким належить право на отримання страхового відшкодування від відповідача у зв`язку із заподіяною смертю сина, моральна шкода, яку відповідач зобов`язаний був сплатити позивачу становить 78 0000 грн (12 х 6500 грн), розмір недоплаченого страхового відшкодування становить 39000 грн.

Таким чином, позивач просила суд стягнути із відповідача на її користь страхове відшкодування моральної шкоди в сумі 39000 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8000 грн.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 10 травня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_1 39000 грн страхового відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» в дохід держави судовий збір в розмірі 992,40 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

24 травня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Синюк С.Л. звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій просив поновити строк для подання заяви та вирішити питання про стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8000 грн.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 31 травня 2023 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Синюка С.Л. про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» подало апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував ту обставину, що у разі встановлення постановою про закриття кримінального провадження умислу померлого пішохода у вчиненні ДТП та порушенням ним вимог ПДР України, страховик мав керуватися як нормами ст.36.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» так і ст.1193 ЦК України, тому має право зменшити розмір відшкодування.

Крім того, не погодившись з ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 31 травня 2023 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Синюк С.Л. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає її незаконною, постановлену з порушенням норм процесуального права. Просив скасувати ухвалу, якою відмовлено в ухваленні додаткового рішення та стягнути з відповідача ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Синюк С.Л. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 червня 2023 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, прийшла до наступного висновку.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з відкритого реєстру МТСБУ (а.с. 4) страховий поліс серії АР №007597308, яким застраховано цивільно-правову відповідальність власника наземного транспортного засобу марки «Renault Master», д.н.з. НОМЕР_1 , станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 було застраховано у ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна».

Представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» подано повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду з участю пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та транспортного засобу марки «Renault Master», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 . Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_3 помер на місці пригоди (а.с.5).

Також, представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» подано заяви про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого згідно ст. 1200 ЦК України, по втраті годувальника та моральної шкоди, витрат на поховання (а.с.6, 7).

З копії Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000268 від ІНФОРМАЦІЯ_2 вбачається, що біля 22:30 год ІНФОРМАЦІЯ_2 водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Renault Master», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою сполученням «Вінниця-Хмельницький», неподалік с. Ксаверівка Вінницького району Вінницької області, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який рухався автодорогою в попутному напрямку. Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_3 від отриманих травм загинув на місці події. Правова кваліфікація кримінального правопорушення - ч. 2 ст. 286 КК України (а.с.8).

Згідно постанови слідчого відділу СУ ГУНП у Вінницькій області Дикого М.М. від 28 червня 2022 року кримінальне провадження №0000268, внесене до ЄРДР ІНФОРМАЦІЯ_2 під підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України закрито у зв`язку з відсутністю ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с.9 - 10). Постанова слідчого обґрунтована тим, що водій ОСОБА_2 не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода шляхом виконання вимог п. 12.3 ПДР. В заданій дорожній обстановці в діях водія ОСОБА_2 не вбачається невідповідність вимогам ПДР. Натомість є порушення пішоходом ОСОБА_3 вимог п.п. 4.4, 4.7, 4.14а ПДР, що знаходяться в причинному зв`язку із наслідками даної ДТП.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11).

З лікарського свідоцтва про смерть №764к від 28 травня 2022 року вбачається, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок сполучної травми тіла (а.с.12).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с.13 на звороті) ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками вказані ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.14) та ОСОБА_1 .

Згідно довідки про склад сім`ї на момент смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на його утриманні перебувала непрацездатна мати - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.13).

Відповідно до довідки Селищного старостинського округу Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області №722 від 17 червня 2022 року, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , до дня смерті був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Разом із ним була зареєстрована та проживала мати ОСОБА_1 (а.с.15).

З копії страхового акта №19806/1 вбачається, що внаслідок смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 в результаті ДТП, прийнято рішення про відшкодування 24800 грн згідно ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» витрат на поховання та відшкодування моральної шкоди в сумі 39 000 грн, а всього 63 000 грн (а.с.43).

На підставі Розпорядження №19806/1/1 на виплату страхового відшкодування, платіжним дорученням №00080802 від 10 серпня 2022 року перераховано кошти в сумі 63 000 грн страхового відшкодування (а.с.44).

Листом від 19 серпня 2022 року за вих. №835-31 відповідач повідомив представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про те, що ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» прийнято рішення про виплату моральної шкоди згідно ст. 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у розмірі 50% - 39 000 грн, а витрат на поховання у повному розмірі - 24 800,00 грн (а.с.44 на звороті, 45).

Частинами першою-третьою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Частиною другою статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до частини першої статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Разом з цим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Частиною першою статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Згідно із пунктом 27.1 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Стаття 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до поняття «шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого», включає, зокрема, моральну шкоду, витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника.

Пунктом 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (пункт 27.4 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Пунктом 27.5 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19 (провадження № 61-6775св20).

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення.

Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. покладається на володільця джерела. Правила частини другої статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, судом першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановлено відсутність належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 , який помер внаслідок ДТП, передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком.

Разом із цим, ураховуючи те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ДТП, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої загинув син позивача - ОСОБА_3 , є страховим випадком, а тому в страховика виник обов`язок виплатити страхове відшкодування за шкоду, завдану забезпеченим транспортним засобом, яка пов`язана зі смертю потерпілого, а її розмір було визначено відповідно до положень пункту 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Такий висновок узгоджується із правовими висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, викладеними у постановах: від 14 січня 2019 року, справа № 751/8121/17 (провадження № 61-39326св18); від 30 жовтня 2019 року, справа № 323/2127/16-ц (провадження № 61-33689св18).

За таких обставин доводи апеляційної скарги, що позивачу відшкодовано 50% від належного страхового відшкодування в розмірі 39000 грн, не ґрунтується на вимогах пункту 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Отже рішення суду першої інстанції є правильним, відповідає обставинам справи і ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягає залишенню без змін.

Щодо оскарження ухвали про відмову в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення суду.

Відмовляючи в стягненні судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів понесення витрат в визначеній сумі 8000 грн.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

Згідно з статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути:

1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер;

4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновок, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 , зокрема зазначила, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи складається з витрат на професійну правничу допомогу, що складатиме орієнтовно 8000 грн (а.с.3).

На підтвердження цих витрат позивач ОСОБА_1 надала: договір №17 про надання правової допомоги від 26 липня 2022 року, укладений між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Синюком С.Л. (а.с.22 - 23); свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Синюка С.Л. (а.с.25); ордер на надання правничої (правової допомоги) (а.с.26).

До заяви про ухвалення додаткового рішення надано: рахунок-фактура №28 від 24 травня 2023 року згідно якого оплата юридичних послуг відповідно до договору №17 від 26 липня 2022 року становить 8000 грн (а.с.101 на звороті); платіжну інструкцію, згідно якої ОСОБА_1 сплатила 8000 грн за адвокатські послуги (а.с.102); акт прийому-передачі наданих послуг від 24 травня 2023 року, згідно якого вартість послуг складає 8000 грн (а.с.102 на звороті).

Таким чином, документально підтверджено, що ОСОБА_1 сплатила адвокату Синюку С.Л. кошти в розмірі 8000 грн, згідно договору про надання правової допомоги №17 від 26 липня 2022 року, на що суд першої інстанції не звернув належним чином уваги, що призвело до постановлення помилкової ухвали про відмову в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення суду, яку слід скасувати.

У відзиві на позовну заяву ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» зазначила, що судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн, є не обґрунтованими та не пропорційними до предмета спору.

У запереченнях на заяву про ухвалення додаткового рішення ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» просила відмовити в задоволені заяви, оскільки судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн, є не обґрунтованими та не пропорційними до предмета спору.

Враховуючи заперечення відповідача проти розміру витрат на правничу допомогу, сплачених позивачем, а також предмет спору, ціну позову, колегія суддів приходить висновку про необхідність зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу адвоката, оскільки витрачений адвокатом час є неспівмірним. При цьому колегія суддів вважає, що стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн забезпечуватиме баланс рівноваги між інтересами сторін у справі, відповідатиме принципу розумності та співмірності, визначеного як одним з основних критеріїв стягнення таких витрат.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що заява представника ОСОБА_1 - адвоката Синюка С.Л.про ухвалення додаткового рішення підлягає частковому задоволенню, а саме стягненню з ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_1 5000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 10 травня 2023 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Синюка Станіслава Леонідовича задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 31 травня 2023 року скасувати.

Заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Синюка Станіслава Леонідовичапро ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_1 5 000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 19 липня 2023 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Матківська М.В.