Постанова

Іменем України

20 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 583/3015/20

провадження № 61-2535св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Перше травня»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 листопада 2020 року у складі судді Плотникової Н. Б. та постанову Сумського апеляційного суду від 05 січня 2021 року у складі колегії суддів: Собини О. І.,Кононенко О. Ю., Левченко Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перше травня» (далі - ТОВ «Перше травня») про дострокове розірвання договору оренди землі та повернення земельної ділянки.

Позов обґрунтований тим, що 20 вересня 2010 року між ним та відповідачем укладено договір оренди землі (земельного паю) строком на 10 років, зареєстрований у книзі записів Державного реєстру земель сільської ради 26 липня 2012 року №02796 Охтирським районним відділом Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» при Держкомземі України (далі - спірний договір).

Державна реєстрація договору була проведена лише через два роки після його укладення, що є порушенням статті 25 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон).

Відповідно до пункту 33 спірного договору об`єкт оренди підлягає страхуванню на весь період дії цього договору. ТОВ «Перше травня», яке зобов`язане застрахувати землю, не виконало цю умову договору.

Згідно зі статтею 32 Закону договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання орендарем обов`язків, передбачених статтею 25 Закону та умовами договору.

Просив достроково розірвати спірний договір, зобов`язати відповідача повернути йому земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 3,26 га, розташовану на території Грунської сільської ради Охтирського району Сумської області.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 листопада 2020 року, яке залишене без змін постановою Сумського апеляційного суду від 05 січня 2021 року, у позові відмовлено.

Відмовивши в позові, суди виходили з того, що позивач не довів істотного порушення відповідачем умов спірного договору.

Відповідно до пункту 35 спірного договору сторони домовились, що у разі невиконання обов`язку стороною, яка повинна згідно з цим договором застрахувати об`єкт оренди, друга сторона може застрахувати його і вимагати відшкодування витрат на страхування.

У договорі немає положень про його розірвання в односторонньому порядку на вимогу орендодавця у разі невиконання орендарем свого обов`язку застрахувати об`єкт оренди.

Згідно з матеріалами справи ТОВ «Перше травня» уклало договір страхування майна на період з 22 вересня 2020 року до 21 вересня 2021 року, вигоднабувачем вказано ОСОБА_1 .

Закон і спірний договір не встановлюють такої підстави для розірвання договору оренди землі як відкладена реєстрація договору (проведення державної реєстрації через декілька років після його підписання).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 листопада 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 05 січня 2021 року, просив їх скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанції не застосували правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладений у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17, провадження № 14-338цс19, постанову Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 383/708/16-ц, провадження № 61-16985св18. Суди не в повному обсязі встановили обставини справи.

Суди не застосували пункт 8.4 Закону України від 05 грудня 2019 року № 340-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» (далі - Закон № 340-IX), яким частину першу статті 19 Закону доповнено двома реченнями такого змісту: «Дата закінчення дії договору оренди обчислюється від дати його укладення. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права».

Відповідач систематично упродовж 10 років не виконував умови спірного договору щодо страхування об`єкту оренди. У матеріалах справи немає доказів внесення першого страхового платежу.

Аргументи інших учасників справи

Відзив ТОВ «Перше травня» на касаційну скаргу мотивований тим, що позивач помилково тлумачить норми земельного законодавства.

Суди у справі застосували правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17, провадження № 14-338цс19.

З 2010 до 2020 року (звернення до суду з позовом) позивач не звертався з претензіями чи вимогами до відповідача щодо невиконання чи неналежного виконання умов договору.

Суди попередніх інстанцій законно та обґрунтовано відмовили ОСОБА_1 в позові.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу.

У травні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389, пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що відповідно до державного акта про право власності на землю від 15 грудня 2002 року, серія IV-CM №022959, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 3,26 га, яка розташована на території Грунської сільської ради Охтирського району Сумської області (а. с. 19).

20 вересня 2010 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Перше травня» було укладено спірний договір, відповідно до якого позивач передав відповідачу в оренду належну йому земельну ділянку площею 3,26 га строком на 10 років (а. с. 14-17).

Згідно із записом у Державному реєстрі земель сільської ради від 26 липня 2012 року № 02796 спірний договір зареєстрований в Охтирському районному відділі Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» при Держкомземі України (а. с. 67).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частинами першою, другою, четвертою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга, четверта статті 207 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі»

Згідно зі статтею 13 Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Отже, договір оренди землі є договором, за яким у сторін виникають обов`язки щодо його виконання: в орендодавця виникає обов`язок передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а в орендаря - обов`язок використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства та сплачувати орендну плату в порядку і розмірі, встановлених договором або законом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 18 Закону).

Відповідно до статті 20 Закону укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Стаття 31 Закону регулює питання припинення договору оренди землі, а саме у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи - орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи - орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства). Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

У справі, що розглядається, позивач звернувся з позовом про дострокове розірвання договору оренди землі та повернення земельного паю, мотивованим тим, що відповідач порушив умови спірного договору, зокрема щодо реєстрації договору та страхування об`єкта оренди.

Згідно з матеріалами справи сторони у спірному договорі узгодили, що страхування об`єкта оренди покладено на ТОВ «Перше травня», проте ОСОБА_1 може застрахувати земельну ділянку і вимагати від відповідача відшкодувати витрати за здійснене страхування (а. с. 46).

Відповідно до статті 12 Закону об`єкт, який передається в оренду, може бути застрахованим на період дії договору оренди землі за згодою сторін у порядку, встановленому законодавством України. У разі невиконання свого обов`язку стороною, яка повинна згідно з договором оренди землі застрахувати об`єкт оренди, друга сторона може застрахувати його і зажадати від іншої сторони відшкодування витрат на страхування.

Отже, Закон визначає страхування об`єкта оренди добровільною умовою, яка у разі її невиконання орендарем не тягне за собою таких правових наслідків як розірвання договору, зокрема тому, що визначає інший спосіб захисту прав орендодавця, а саме право застрахувати землю самостійно і стягнути відшкодування витрат з орендаря.

Водночас у матеріалах справи є договір добровільного страхування земельної ділянки, наданої в оренду згідно зі спірним договором, з 22 вересня 2020 року до 21 вересня 2021 року (а. с. 78).

Посилання у касаційній скарзі на відсутність доказів перерахування першого страхового платежу не входить до предмету доказування у справі, що переглядається.

Щодо доводів касаційної скарги, що спірний договір оренди є укладеним з моменту його підписання і складення акту приймання-передання земельної ділянки, Верховний Суд виходить з такого.

Оскільки моменти укладення договору та набрання ним чинності збігаються (частина друга статті 631 ЦК України), то моментом укладення договору оренди земельної ділянки відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) є саме його державна реєстрація, якщо сторони договору не передбачили у договорі інше, відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17, провадження № 14-338цс19.

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що спірний договір підписаний 20 вересня 2010 року.

При цьому сторони узгодили у пункті 8 договору строк його дії - 10 років, у пункті 20 визначили, що передання земельної ділянки орендарю здійснюється у десятиденний термін з дня державної реєстрації цього договору, та у пункті 43 - що цей договір набирає чинності після підписання його сторонами та його державної реєстрації за рахунок орендодавця.

Отже, момент укладення договору, а відтак і початок перебігу строку його дії сторони визначили та пов`язали з моментом державної реєстрації договору.

Інших строків чи термінів початку перебігу чи закінчення дії договору його текст не містить.

З договору оренди випливає, що він зареєстрований 26 липня 2012 року Охтирським районним відділом Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» при Держкомземі України.

Верховний Суд зауважує, що позивач як орендодавець має право на захист права власності у разі неналежного виконання орендарем його обов`язку з державної реєстрації договору оренди та, як наслідок, протиправного збільшення строку оренди.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17, провадження № 14-338цс19.

Водночас у матеріалах справи немає доказів наявності значної міри позбавлення того, на що ОСОБА_1 як орендодавець розраховував при укладенні спірного договору, зокрема: чи мав він можливість контролювати дії орендаря з державної реєстрації договору оренди земельної ділянки, оскільки передання земельної ділянки відбулося у день підписання спірного договору, а державна реєстрація лише через два роки, та чи мав він підстави розраховувати, що строк дії договору оренди не закінчиться у 2020 році.

З урахуванням наведеного суди попередніх інстанцій не встановили обставин, які б вказували на наявність підстав для дострокового припинення спірного договору відповідно до статті 31 Закону та умов цього договору, з чим погоджується Верховний Суд.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами положень Закону № 340-IX є безпідставними, з огляду на таке.

Законом № 340-IX внесено зміни до нормативно-правових актів, зокрема до Закону, а саме частина перша статті 19 доповнена двома реченнями: «Дата закінчення дії договору оренди обчислюється від дати його укладення. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права».

Вказаний Закон в цій частині набрав чинності 16 січня 2020 року.

Верховний Суд зазначає, що оскільки правове регулювання питання дати закінчення дії договору оренди землі змінювалося під час дії договору, то необхідно враховувати приписи щодо дії закону в часі.

У рішенні від 09 лютого 1999 року у справі N 1-7/99 N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Прикінцеві приписи Закону № 340-IX не містять застереження щодо зворотної дії цього Закону в часі.

Отже, строк дії договору оренди землі та його обчислення визначається законом, який був чинним в момент його укладення та/або встановлюється безпосередньо у тексті цього договору.

У матеріалах справи немає доказів, що сторони вносили зміни до спірного договору після 16 січня 2020 року у зв`язку з набранням чинності Закону № 340-IX.

У прикінцевих положеннях спірного договору міститься застереження щодо того, що цей договір набирає чинності після його підписання та його державної реєстрації за рахунок відповідача.

З огляду на викладене Закон № 340-IX не є застосовним до спірних правовідносин.

У касаційній скарзі заявник посилається на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах, зазначених у доводах касаційної скарги, на підставі яких відкрито касаційне провадження.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду у справах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 383/708/16-ц, провадження № 61-16985св18, сформульовані за інших фактичних обставин, зокрема щодо систематичної несплати орендної плати, тому не є застосовними у справі, що переглядається.

Правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17, провадження № 14-338цс19, застосовані судами у справі, що переглядається.

З огляду на викладене суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що позивач не довів належними, достовірними, допустимими, достатніми доказами підстави для дострокового розірвання спірного договору оренди землі.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 листопада 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 05 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

О. В. Ступак

В. В. Яремко