ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4280/23 Справа № 193/1547/21 Суддя у 1-й інстанції - Шумська О.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 193/1547/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «1 безпечне агентство необхідних кредитів»

розглянувши у відкритому судовомузасіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «1 безпечне агентство необхідних кредитів» на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2023 року, яке ухвалено суддею Шумською О.В. у смт Софіївка Дніпропетровської області, відомостей щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять,

УСТАНОВИВ:

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТзОВ «1 безпечне агенство необхідних кредитів» про захист прав споживачів та розірвання договору позики.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 12 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «1 безпечне агенство необхідних кредитів» укладено Договір позики № 75385631.

За цим Договором позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти, без забезпечення, на погоджений строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язувався повернути позику та сплачувати проценти, тобто позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів та сплатити плату (Проценти) від суми позики протягом строку позики згідно Графіка платежів, або достроково.

Відповідно до умов Договору, сума позики становила 5 000 грн., строк позики становив 64 днів, процентна ставка становила 1,6 %. Проценти нараховувалися на залишок Позики згідно Графіка платежів, за кожен день користування позикою, включаючи дати отримання та повернення.

Наявні кредитні відносини оформлювалися за допомогою електронних пристроїв в мережі інтернет без повного та всебічного ознайомлення споживача з Правилами надання грошових коштів у кредит та без надання самого тексту кредитного договору, у зв`язку з чим споживач детально непроінформований щодо умов кредитування.

Договір було укладено дистанційно в електронній формі з використанням інформаційно - телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття пропозиції (акцепт) та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» Договір прирівнюється до укладеного в письмовій формі.

Договір було укладено шляхом обрання форми укладення електронного договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи TOB «1 безпечне агенство необхідних кредитів» на сайті http://www.mvcredit.ua/ua/documents-license/

Позивач вказує на те, що договір позики містить неконкретні, незрозумілі та непрозорі істотні умови та вона взагалі з текстом та положеннями не була ознайомлена, а будучи з ними ознайомлена та розуміючи їх не уклала би зазначений договір, а якби і уклала то на інших умовах.

На підставі наведеного вище позивач просила суд розірвати укладений між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «1 безпечне агенство необхідних кредитів» Договір позики № 75385631 від 12 серпня 2021 року.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2023 року позов задоволено.

Розірвано Договір позики № 75385631 від 12 серпня 2021 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 безпечне агенство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 .

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «1 безпечне агенство необхідних кредитів» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 200 грн.

Додатковим рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2023 року стягнуто з ТзОВ «1 безпечне агенство необхідних кредитів» на користь держави судовий збір в розмірі 1 073,60 грн.

Не погодилось із вказаним судовим рішенням ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення. Представник відповідача вказує на те, що 12 серпня 2020 року позичальником було підписано (акцептовано) оферту, чим остання засвідчила, що погоджується з усіма без виключення умовами оферти.

Зазначає, що оспорюваний кредитний договір є електронним договором, який було підписано позивачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором та який, згідно ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору укладеного у письмовій формі.

Зазначає, що позивачем не було надано суду доказів, що під час укладення спірного договору вона не була ознайомлена з усіма його умовами, передбаченими законом.

Посилання позивача на порушення ч.ч.2, 3 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» взагалі є таким, що не відноситься до даного виду договору, так як відповідно до ч.1 ст. 13 зазначеного закону положення цієї статті не застосовуються до договорів, укладених на відстані, які стосуються фінансових послуг.

Апелянт вказує на те, що в оскаржуваному рішенні, суд фактично переклав тягар доказування на відповідача, адже позивач нічим не підтвердила свої вимоги до відповідача.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом установлено, що між позивачем та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» було укладено договір позики № 75385631 від 12 серпня 2021 року, відповідно до умов якого відповідач, як позикодавець, надав позивачу, як позичальнику, позику в сумі 5 000 грн, строк позики становив 64 днів, процентна ставка становила 1,6 %. Проценти нараховувалися на залишок Позики згідно Графіка платежів, за кожен день користування позикою, включаючи дати отримання та повернення. В договорі позивач зазначила номер власної облікової картки платника податків, номер паспорту, адресу проживання, адресу електронної пошти, номер мобільного телефону та номер карткового рахунку у банку. В договрі також вказно, що він підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором DHQIk4o7tD (а.с.5).

З наданих ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» документів, а саме: паспорту кредиту та правил надання грошових коштів у позику, затверджених 12 серпня 2021 року вбачається наданий обсяг інформації про умови кредитування (а.с.40-41).

За змістом ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

У силу ч. 1 ст.638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У ч. 1 ст.1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ч. 2 ст.1055 ЦК України).

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч.2 ст.215 ЦК України).

У ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.

Частиною 5 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц навів наступні правові висновки у аналогічних правовідносинах.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

Важливо розуміти, в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його слід електронним підписом.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Верховний Суд в постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18; від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20, від 18 червня 2021 року у справі № 234/8079/20 вказав на те, що договір про надання фінансового кредиту підписаний споживачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

У Постанові від 12 серпня 2022 року у справі № 234/7297/20 Верховний Суд визнав доводи заявника про те, що суд не встановив всі фактичні обставини справи, а відповідач не довів, що телефон, на який надіслано одноразовий пароль-ідентифікатор належить позивачу, такими що на увагу не заслуговують, оскільки не спростовують обов`язку позивача довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог, що є його процесуальним обов`язком у силу ст.ст.12, 81 ЦПК України.

У Постанові від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 Верховний Суд вказав на те, що укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У цій справі Верховний Суд погодився з тим, що відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору у зв`язку з недоведеністю позивачкою порушення її прав при укладенні договору. Також позивачкою не надано належних доказів укладення договору від її імені іншою особою за відсутності її волевиявлення, та перерахування кредитних коштів не на її рахунок.

З наведених обставин справи вбачається, що 12 серпня 2021 року між сторонами було укладено договір позики № 75385631 в електронній формі, який містить всі істотні умови кредитування, зокрема в ньому визначені дані сторін в тому числі і персональні дані позивача, сума і строк кредитування, визначена процентна ставка в межах строку кредитування і поза межами цього строку.

Позивач стверджувала, що їй, як споживачу, не була надана інформація щодо умов договору, в договорі не була вказана ціна та сукупна вартість отриманого кредиту, відсутнє будь-яке письмове підтвердження ознайомлення її з усіма умовами договору в тому числі щодо нарахування відсотків і штрафів. Однак укладений між сторонами договір містить визначення суми і строку кредитування, визначена процентна ставка в межах строку кредитування і поза межами цього строку.

У зв`язку з наведеним вище колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача, про відсутність підстав для розірвання оспорюваного договору у зв`язку з недоведеністю позивачем порушення її прав при укладенні договору. Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження, ґрунтуються на вимогах чинного процесуального законодавства, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Суд першої інстанції не повно розглянув позовну заяву, надав невірну правову оцінку доводам позивача, неналежно оцінив належність, допустимість, достовірність доказів у справі, та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для розірвання договору позики з тих підстав, що договір позики містить неконкретні, незрозумілі та непрозорі істотні умови та споживач взагалі з текстом та положеннями неознайомлений, то споживач розуміючи їх не уклав би зазначений договір, а якби і уклав то на інших умовах, оскільки укладений між сторонами договір містить визначення суми і строку кредитування, визначена процентна ставка в межах строку кредитування і поза межами цього строку. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

У пункті 20 постанови Пленум Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Тобто, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України, є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього.

Оскільки, колегією суддів скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове судове рішення у справі, яким позов ОСОБА_1 залишено без задоволення, додаткове рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2023 року втрачає силу, його необхідно скасувати, оскільки воно не може існувати окремо від основного рішення у справі по суті спору.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача.

Згідно з частиною 6 вказаної вище статті, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що позивач відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», звільнена від сплати судового збору, апеляційний суд вважає, що відповідачу - Товариству з обмеженою відповідальністю «1 безпечне агентство необхідних кредитів» витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 610 грн. 41 коп. необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України,суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «1 безпечне агентство необхідних кредитів» задовольнити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2023 року та додаткове рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «1 безпечне агентство необхідних кредитів» про захист прав споживачів та розірвання договору позики - відмовити.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 610 (одна тисяча шістсот десять) грн. 41 коп. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 квітня 2023 року.

Головуючий:

Судді: