Справа № 510/247/23
Провадження 2/510/732/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.23 року Ренійський районний суд Одеської області

в складі: головуючого судді - Сорокіна К.В.,

при секретарі - Івановій Н.С.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду в місті Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Виконавчий комітет Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області (орган опіки та піклування) про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 та визначення місця проживання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком, за місцем його реєстрації або проживання.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що сімейне життя з відповідачкою поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, тривалий час вони не підтримують подружні стосунки, мешкають окремо, спільного господарства не ведуть. З моменту розпаду сім?ї донька проживає з позивачем, повністю перебуває на його утриманні та вихованні, для дитини створені найкращі умови для проживання, вона забезпечена всім необхідним.

Позивач у підготовче судове засідання не з`явився, направив до суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності.

Відповідачка у судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Представник третьої особи Виконавчого комітету Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області (орган опіки та піклування) у судове засідання не з`явився, просив справу розглянути без його участі, надав суду пояснення, згідно яких не заперечували проти задоволення позивних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Частиною 3 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не порушує права, свободи та інтереси інших осіб та не суперечить закону.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Судом в ході судового розгляду справи були дослідженні: свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 видане 23.02.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ренійського районного управління юстиції в Одеській області, відповідно якого ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 23.02.2013 р., актовий запис № 7, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - « ОСОБА_5 »; копія свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_2 , батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_2 ; витяг з реєстру територіальної громади № 2023/001040584, з якого вбачається, що ОСОБА_2 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ; довідка № 0317 про зареєстрованих у житловому приміщенні/ будинку від 06.02.2023 р., згідно якої ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 ; акт обстеження умов проживання від 13.04.2023 р.; висновок до акту оцінки потреб сім?ї від 13.04.2023 р..

Судом в ході судового розгляду справи було встановлено, що 23.02.2013 року сторони зареєстрували шлюб.

Від шлюбних відносин у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась донька - ОСОБА_3 .

Одруження з відповідачкою виявилось невдалим, сімейне життя поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, тривалий час вони не підтримують подружні стосунки, мешкають окремо, спільного господарства не ведуть. Шлюб носить суто формальний характер.

З моменту розпаду сім?ї донька проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою № 03177 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб та актом обстеження умов проживання від 13.04.2023 р. Відповідачка мешкає за іншою адресою.

Дитина повністю перебуває на утриманні позивача, він опікується інтересами та потребами доньки, займається її вихованням, слідкує за розвитком та станом її здоров`я, стосунки між батьком та донькою добрі. Позивачем створені найкращі умови проживання для доньки, у дитини є окрема кімната, є ліжко, шафа, стіл, стілець, комп`ютер, телефон та куточок для ігор. Ці обставини підтверджуються актом обстеження умов проживання від 13.04.2023 р. ССД РМР та висновком до акту оцінки потреб сім?ї від 13.04.2023 р., затвердженого КУ «ЦНСП».

Позивач не перешкоджає спілкуванню матері з дитиною та участі її у її вихованні.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Сторони не бажають зберегти шлюб, примирення не можливе, тому подальшого сенсу у збереженні шлюбу немає.

За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання.

Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, розірвання шлюбу може відбутися за їхньою спільною заявою або за заявою когось з них.

У відповідності до ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палат Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 21.07.2021 року у справі №404/3499/17 визначення місця проживання дітей з батьком, не впливатиме на їх взаємовідносини матір`ю, оскільки визначення місця проживання дітей з однім із батьків, не позбавлю іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків Матір дітей, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та їх розвитку, має право і обов`язок піклуватися про здоров`я дітей, стан їх розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ. від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ч.2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Окрім того, положення абз. 2 ч. 1 ст. 161 СК вказують на необхідність з`ясування особистої прихильності дитини до кожного з батьків.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовим висновком викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 18.03.2021 року у справі №288/39/20 зазначив, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що сім`я сторін розпалась остаточно, примирення неможливе, шлюб існує суто формально і підлягає розірванню, а також враховує фактичні обставини справи і інтереси кожного з подружжя, між якими втратилися почуття любові і пошани, взаємодопомоги і підтримки, тобто морально - правові підстави шлюбу.

При вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

З урахуванням того, що позивач виявляє більшу увагу і турботу до доньки, має змогу створити належні умови для розвитку та виховання дитини, а також особливу прихильність доньки до батька, враховуючи думку відповідачки, яка не заперечувала проти задоволення вимог позивача, суд приходить до висновку, що визначення місця проживання малолітньої доньки разом із батьком, буде відповідати її інтересам.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 12, 13, 18, 81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, ст.ст.19, 24, 110, 112, 114, 150, 155, 160, 161 Сімейного кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Виконавчий комітет Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області (орган опіки та піклування) про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком - задовольнити.

2. Шлюб між ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрований 23.02.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ренійського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 7 - розірвати.

3. Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з батьком ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) за місцем його реєстрації або проживання.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К.В. Сорокін