ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4033/23 Справа № 211/519/21 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/519/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Світ Авто Плюс», ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 лютого 2023 року, яке ухвалено суддею Сарат Н.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 03 лютого 2023 року, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Авто Плюс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Державний виконавець Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривий Ріг Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Бобров Олександр Сергійович, про визнання угоди недійсною та поновлення права власності, який вподальшому уточнило.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначив, що рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.01.2020 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» суму заборгованості за договором № б/н від 19.07.2018 року, станом на 30.06.2019 року, у наступному розмірі: тіло кредиту в розмірі 146271, 32 грн., та судовий збір в розмірі 1921,00 грн. Дане рішення набрало законної сили 14.02.2020 року.

ОСОБА_5 на праві власності належав автомобіль BMW X5 з номерним знаком НОМЕР_1 , чорного кольору, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_2 .

Постановою головного державного виконавця Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривий Ріг Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Герасимовою Ольгою Євгеніївною відкрито виконавче провадження за № 61673461 за виконавчим листом № 211/4623/19, виданим за рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.01.2020 року, стягувач: АТ «ПриватБанк», боржник ОСОБА_1 .

01.04.2021 року державним виконавцем Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривий Ріг Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Бобровим Олександром Сергійовичем, в межах ВП № 61673461 накладено арешт на майно божника ОСОБА_1 , а саме на все нерухоме майно та на транспортні засоби.

Постановою від 11.06.2020 року оголошено розшук майна боржника ОСОБА_1 .

Постановою від 14.07.2020 року припинено розшук майна боржника ОСОБА_1

18.06.2020 року у ТОВ «Світ Авто Плюс» укладено Договір купівлі-продажу № 7167/20/011771 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , на підставі якого у ОСОБА_2 виникло право власності на автомобіль BMW X5 з номерним знаком НОМЕР_1 , чорного кольору, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_2 .

02.07.2020 року у ТОВ «Світ Авто Плюс» укладено Договір купівлі-продажу № 7167/20/011994 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на підставі якого у ОСОБА_3 виникло право власності на автомобіль BMW X5 з номерним знаком НОМЕР_1 , чорного кольору, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_2 .

У зв`язку з тим, що відповідачка ОСОБА_6 після відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на її майно та оголошення в розшук автомобіля BMW відчужила цей автомобіль на підставі договору купівлі-продажу № 7167/20/011771 від 18.06.2020 року, який направлений на фіктивний перехід права власності на майно, а метою цих дій було приховування майна від виконання в майбутньому, за його рахунок, грошового зобов`язання, шляхом звернення стягнення на майно, в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів на користь позивача, останній просив суд: визнати недійним Договір купівлі-продажу № 7167/20/011771 від 18.06.2020 року, оформлений у товаристві з обмеженою відповідальністю «Світ Авто Плюс» (далі по тексту ТОВ «Світ Авто Плюс») на підставі якого у ОСОБА_2 виникло право власності на автомобіль BMW X5 з номерним знаком НОМЕР_1 , чорного кольору, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_2 , поновити право власності на даний автомобіль за ОСОБА_1 та зобов`язати ОСОБА_3 передати BMW X5 з номерним знаком НОМЕР_1 , чорного кольору, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_2 ОСОБА_4 .

Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.02.2021 року накладено арешт на автомобіль BMW X5 з номерним знаком НОМЕР_1 , чорного кольору, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_2 .

Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.01.2022 року залучено у якості співвідповідача ОСОБА_3

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 лютого 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення суд та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та неповне дослідження обставин справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано обставин відчуження автомобіля відповідачкою ОСОБА_5 після розгляду судової справи, відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно та оголошення в розшук спірного автомобіля, чим остання зробила неможливим виконання рішення суду про стягнення коштів за рахунок реалізації даного транспортного засобу.

Наполягає на тому, що оспорюваний правочин укладено під час дії арешту рухомого майна, що свідчить про порушення публічного порядку його укладення та є підставою для визнання цього правочину недійсним.

Також, посилається на правовий висновок Верховного Суду у справі №404/6619/17 у постанові від 11.03.2020 року про те, що правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо.

До таких висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постановах від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, від 24 травня 2017 року у справі № 6-640цс17 та від 18 січня 2017 року у справі № 6-2552цс16 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 543/730/14-ц (провадження № 14-149цс18).

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що заочним рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.01.2020 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» суму заборгованості за договором № б/н від 19.07.2018 року, станом на 30.06.2019 року, а саме: тіло кредиту в розмірі 146271, 32 грн. та судовий збір в розмірі 1921,00 грн. Дане рішення набрало законної сили 14.02.2020 року (т. 1 а.с. 16-17).

ОСОБА_5 на праві власності належав автомобіль BMW X5, з номерним знаком НОМЕР_1 , чорного кольору, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_2 ( а.с. 19).

31.03.2020 року постановою головного державного виконавця Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривий Ріг Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Герасимовою Ольгою Євгеніївною відкрито виконавче провадження за № 61673461 за виконавчим листом № 211/4623/19, виданим за рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.01.2020 року, стягувач: АТ «ПриватБанк», боржник ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 18-19).

01.04.2021 року державним виконавцем Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривий Ріг Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Бобровим Олександром Сергійовичем в межах ВП № 61673461 накладено арешт на майно божника ОСОБА_1 , а саме на все нерухоме майно та на транспортні засоби (т. 1 а.с. 21).

Постановою від 11.06.2020 року оголошено в розшук майно боржника ОСОБА_1 .

Постановою від 14.07.2020 року припинено розшук майна боржника ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 22).

18.06.2020 року у ТОВ «Світ Авто Плюс» укладено Договір купівлі-продажу № 7167/20/011771 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , на підставі якого у ОСОБА_2 виникло право власності на автомобіль BMW X5 з номерним знаком НОМЕР_1 , чорного кольору, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 24).

02.07.2020 року у ТОВ «Світ Авто Плюс» укладено Договір купівлі-продажу № 7167/20/011994 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на підставі якого у ОСОБА_3 виникло право власності на автомобіль BMW X5 з номерним знаком НОМЕР_1 , чорного кольору, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 84-87).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив того, що обставини, встановлені судом, не вказують на наявність намірів відповідачки ОСОБА_5 приховати своє майно від стягувача, а вчинена нею угода про перереєстрацію належного їй на праві власності транспортного засобу є дійсною та у повному обсязі виконана учасниками правочину, зокрема, товар від продавця передано покупцю, який зареєстрував за собою право власності на це рухоме майно у встановленому законом порядку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги позивача, може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників;свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі №306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року, у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19), не відступила від цих висновків та зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18 (провадження №61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Цивільного процесуального кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України, обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання недійсним спірного договору, позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилається на те, що указаний правочин укладено 18 червня 2020 року з метою уникнення цивільної відповідальності у зв`язку із відкритим виконавчим провадженням та накладення арешту на майно боржниці ОСОБА_5 в рамках виконання заочного рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.01.2020 року, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» суму заборгованості за договором № б/н від 19.07.2018 року, станом на 30.06.2019 року, а саме: тіло кредиту в розмірі 146271, 32 грн. та судовий збір в розмірі 1921,00 грн.

Разом з тим, позивачем не доведено належними та допустимими доказами існування умислу в діях відповідачів при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу, а сам момент його вчинення, як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору, не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення, оскільки матеріалами справи підтверджено, що, станом на час відкриття виконавчого провадження, у власності відповідачки ОСОБА_5 перебували інші транспортні засоби, що дає можливість позивачу задовольнити свої вимоги за рахунок цього майна після його реалізації.

Наведені обставини дають можливість дійти висновку про те, що після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_5 не перестала бути платоспроможною, оскільки матеріалами справи підтверджено належність іншого рухомого майна.

Підставою для визнання угоди фраудаторною позивач зазначає зменшення платоспроможності боржника, і не доводить, що відповідачка ОСОБА_5 перестала бути платоспроможною через укладення оспорюваної угоди.

Фактично доводи позивача зводяться до того, що погашення відповідачкою існуючої заборгованості перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» має відбуватись саме за рахунок визначеного позивачем майна автомобіля BMW X5, номерний знак НОМЕР_1 , чорного кольору, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_2 , проте, з огляду на суму заборгованості ОСОБА_5 перед позивачем та наявність у неї іншого рухомого майна, самі по собі такі твердження не можуть бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, автомобіль BMW X5 з номерним знаком НОМЕР_1 , чорного кольору, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_2 , від продавця ОСОБА_5 передано покупцю ОСОБА_2 , який зареєстрував за собою право власності на це рухоме майно у встановленому законом порядку та 02.07.2020 року відчужив його за оплатним договором ОСОБА_3 , що унеможлтвлює кваліфікацію цього правочину, як фіктивного та такого, що укладений без наміру створення юридичних наслідків.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що на підставі встановлених фактичних обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту існування протиправного умислу в діях сторін спірного правочину при його укладенні, щоб свідчило про очевидну їх недобросовісність і зловживання правами стосовно позивача, і доводи апеляційної скарги цих висновків суду першої інстанції не спростовують.

Посилання ж в апеляційній скарзі на правовий висновок Верховного Суду у справі №404/6619/17 у постанові від 11.03.2020 року колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки у цій постанові суд дійшов висновку, що правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні і стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обізнаності відповідачки ОСОБА_5 , як про існування самого рішення суду про стягнення заборгованості, так і про наявність відкритого щодо неї виконавчого провадження з примусового виконання цього рішення, що унеможливлює встановлення того факту, що при укладенні оспорюваного правочину боржниця діяла умисно, зокрема, з метою уникнення виконання рішення суду та сплати боргу за рахунок відчуженого майна.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення публічного порядку укладення оспорюваного договору, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки, при зверненні до суду з даним позовом, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не ставив перед судом питання щодо визнання оспорюваного правочину недійсним саме з підстав порушення публічного порядку його укладення та не доводив перед судом наявність обставин, які є правовою підставою для застосування статті 228 ЦК України, якою визначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Оскільки, позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо поновлення права власності є похідними від вимог щодо визнання угоди недійсною, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення цієї частини позовних вимог.

Крім того, в даному випадку, позбавлення ОСОБА_3 , яка є добросовісним набувачем спірного автомобіля, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 25 квітня 2023 року.

Головуючий:

Судді: