ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3443/23 Справа № 2-1514/10 Суддя у 1-й інстанції - Юдіна С.Г. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

секретар Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2023 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Турчин Андрій Анатолійович, ОСОБА_3 , на постанову приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження № 70133423 від 20 жовтня 2022 року та похідні рішення ( суддя першої інстанції Юдіна С.Г),

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області зі скаргою, в якій просив визнати протиправними та скасувати постанови приватного виконавця Турчина А.А. прийняті у межах виконавчого провадження № 70133423, а саме про відкриття виконавчого провадження № 70133423 від 20.10.2022 р., про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 20.10.2022 р.; про стягнення з боржника основної винагороди від 20.10.2022 р.; про арешт коштів боржника від 20.10.2022 р. та про арешт майна боржника від 20.10.2022 р.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпопетровської області від 12 січня 2023 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 , заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Турчин Андрій Анатолійович, ОСОБА_3 , на постанову приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження № 70133423 від 20 жовтня 2022 року та похідні рішення відмовлено.

Із вказаною ухвалою суду не погодився ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, вважає, що вона постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, висовки суду першої інстанції про законність відкриття виконавцем нового виконавчого провадження суперечать встановленим судом обставинам, не грунтуються на фактичних обставинах справи щодо повернення виконавчого документа стягувачу 28.12.2016 року в межах попереднього виконавчого провадження № 32952814 від 08.06.2012 року, а вмотивовуються недоведеним жодним доказам, хибно встановленим в оскаржуваному рішенні факті не завершення усього попереднього провадження.

Мотивує скаргу тим, що оскаржувана ухвала не містить посилання на жодний доказ або аргумент, який би підтверджував встановлені обставини про «не закриття» першого виконавчого провадження № 32952814, саме на момент прийняття приватним виконавцем 20.10.2022 року оскаржуваної постанови.

Вказує на те, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не навів норми права, які дозволяли б відкриття іншого виконавчого провадження у разі втрати матеріалів попереднього замість його відновлення, чи допускати існування одночасно 2 відкритих виконавчих проваджень.

ОСОБА_2 , просив ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2023 року скасувати, скаргу задовольнити в повному обсязі.

Від пердставника ОСОБА_3 ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу. проте докази направлення відзиву ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 відсутні, а тому при апеляційному перегляді, суд його не враховує.

ОСОБА_2 у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

ОСОБА_4 у судовому засідання проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила відмовити у її задоволенні.

ОСОБА_5 до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.06.10 року Ленінським районним судом м. Луганська винесено рішення у справі № 2- 1514/10 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення з останнього суми боргу за Договором позики від 04.10.2008 року в розмірі 165 000, 00 доларів США, що еквівалентно станом на дату винесення рішення суду 1 318 350,00 грн.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 11.11.2010 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду міста Луганська від 16.06.2010 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики змінено, зменшено суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рахунок погашення суми боргу з 1 318 350 грн. до 663 139 грн. 24 коп.

13.04.2011 року Ленінським районним судом м. Луганськ видано виконавчий документ № 2-1514/10 відповідно до тексту якого було зазначено, що рішення набрало законної сили 11.11.2010 року. Строк пред`явлення до виконання до 11.11.2013 року.

У червні 2012 року ОСОБА_3 до Ленінського ВДВС м. Луганська ГТУЮ у Луганській області подано заяву про відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом № 2-1514/10 від 13.04.2011 року виданим Ленінським районним судом м. Луганськ.

08.06.2012 року Ленінським ВДВС м. Луганськ ГТУЮ у Луганській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 32952814.

15.06.2012 року державним виконавцем Ленінського ВДВС м. Луганськ ГТУЮ у Луганській області винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження.

21.06.2012 року ОСОБА_6 звернувся до Ленінського районного суду м. Луганська із скаргою на постанову про відкриття виконавчого провадження № 32952814 від 08.06.2012 року та постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

11.12.2012 року державним виконавцем Ленінського ВДВС м. Луганська ГТУЮ у Луганській області винесено постанову про арешт майна боржника (рухоме майно) - транспортні засоби.

20.12.2012 року ухвалою Ленінського районного суду м. Луганськ скаргу у цивільній справі № 4с-58/12 ОСОБА_1 було задоволено частково, скасовано постанову про арешт нерухомого майна та оголошення заборони на його відчуження, в задоволенні інших вимог відмовлено.

24.12.2012 року державним виконавцем Ленінського ВДВС м. Луганськ ГТУЮ у Луганській області винесено постанову про звільнення з під арешту майна боржника, який було накладено на підставі постанови від 21.06.2012 року. Підстава ухвала Ленінського районного суду м. Луганська по справі № 4с-76/12 від 19.11.2012 року.

28.02.2013 року ухвалою Апеляційного суду Луганської області по справі № 4с-58/12 ухвалу Ленінського районного суду м. Луганськ від 20.12.2012 року змінено: скасовано в частині визнання неправомірними дій Ленінського ВДВС Луганського МУЮ Луганської області щодо винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 08.06.2012 року.

Виконавче провадження № 32952814 здійснювалося починаючи з 2012 року по 2014 рік.

Як зазначає у поясненнях ОСОБА_3 , у зв`язку з початком Антитерористичної операції він вимушений був покинути непідконтрольну Україні територію. В 2016 році він з метою з`ясування виконання виконавчого провадження звернувся до Ленінського ВДВС, де отримав відповідь про втрату виконавчого провадження № 32952814.

Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 01.11.2016 року задоволена заява ОСОБА_3 про видачу дублікату виконавчого листа у справі № 2-1514/10 від 13.04.2010 року про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в сумі 663 139 грн. 24 коп., а також судовий збір у сумі 1700 грн.

Постановою Луганського апеляційного суду від 01.11.2018 року ухвала Сватівського районного суду Луганської області від 01.11.2016 року скасована, справа направлена для продовження розгляду зі стадії розгляду заяви. При цьому апеляційна інстанція, зокрема, звернула увагу на те, що під час розгляду заяви доцільно було б вирішити питання щодо відновлення втраченого судового провадження.

Ухвалою Сватівського районного суду від 21.11.2018 року відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі № 2-1514/10 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики у частині тексту рішення Ленінського районного суду м. Луганська від 16.06.2010 року, тексту рішення апеляційного суду Луганської області від 11.11.2010 року.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 08.04.2019 року заяву ОСОБА_3 про виправлення описки в рішенні апеляційного суду Луганської області від 11.11.2010 року задоволено частково. Виправлено описку в рішенні апеляційного суду Луганської області від 11.11.2010 року, викладено абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Рішення Ленінського районного суду міста Луганська від 16 червня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики змінити. Зменшити суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рахунок погашення суми боргу з 165 000,00 доларів США, що еквівалентно до грошової одиниці України 1 318 350 грн., до 81 324,18 доларів США, що еквівалентно 663 139 грн. 24 коп. В решті рішення суду залишено без змін».

20.12.2019 року ухвалою Сватівського районного суду заяву ОСОБА_3 про видачу дублікату виконавчого листа по цивільній справі № 2-1514/10 задоволено. Видано виконавчий лист у цивільній справі № 2-1514/10 з врахуванням ухвали Луганського апеляційного суду від 08.04.2019 року.

17.03.2020 року постановою Луганського апеляційного суду, апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, ухвала Сватівського районного суду від 20.12.2019 року залишена без змін.

02.09.2020 року Верховним судом у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Світівського районного суду від 20.12.2019 р. та постанову Луганського апеляційного суду від 17.03.2020 р. скасовано, справу передано на новий розгляд.

21.10.2020 року ухвалою Сватівського районного суду Луганської області в задоволенні заяви ОСОБА_3 від 14.05.2019 року про видачу виконавчого листа та поновлення строку пред`явлення до виконання відмовлено.

ОСОБА_3 повторно звернувся до суду з метою видачі дублікату виконавчого листа та пред`явлення його до виконання.

11.11.2020 року Сватівським районним судом задоволено заяву ОСОБА_3 , ухвалено видати дублікат виконавчого листа, поновити строк пред`явлення його до виконання.

Постановою Луганського апеляційного суду від 22.02.2021 року апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, ухвала Сватівського районного суду Луганської області від 11.11.2020 року у справі № 2-1514/10 скасована в частині поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-1514/10, у задоволенні заяви ОСОБА_3 про поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-1514/10 від 13.04.2010 р. відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстнанції дійшов висновку, що постанови приватного виконавця від 20.10.2022 року: про відкриття виконавчого провадження № 70133423; про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій; про стягнення з боржника основної винагороди; про арешт коштів боржника та арешт майна боржника, вчинені у відповідності до чинного законодавства без порушення прав сторін виконавчого провадження.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до приписів ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

За ч. 1 ст. 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі в тому числі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче проводження» «Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців».

За пунктом 6 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 року за № 489/20802, під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно положень ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19) вказано, що у разі пропуску стягувачем строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання відсутні перешкоди для задоволення заяви такого стягувача про видачу дубліката втраченого виконавчого документа за умови, якщо суд задовольнив заяву стягувача про поновлення пропущеного строку для пред`явлення такого документа для виконання. Тобто, якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дублікату втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.

В постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 2-6471/06 (провадження № 61-11034св19), від 18 листопада 2020 року у справі № 263/4331/18 (провадження № 61-8286св20), на які заявник послався у касаційній скарзі, від 19 квітня 2021 року у справі № 2-1316/285/11 (провадження № 61-34св21) зазначено, що дублікатом називається документ, який видається замість втраченого оригіналу і має силу первісного акта. Від останнього його відрізняє спеціальна позначка «Дублікат». При розгляді питання про видачу дубліката перевіряється, чи не виконано рішення, чи не втратило воно законної сили. У випадку часткового виконання змінювати у дублікаті загальну суму не можна. Це враховується в ході подальшого виконавчого провадження. Сам факт відсутності виконавчого документа у стягувача та в органі державної виконавчої служби свідчить про те, що його було втрачено. У той же час, обов`язковою умовою видачі дубліката виконавчого листа є звернення із такою заявою в межах встановленого законом строку для пред`явлення його до виконання або його поновлення за рішенням суду.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх в добровільному порядку, на момент видачі судом виконавчих листів № 2-1081-09 були врегульовані Законом № 606-XIV.

Згідно зі статтею 1 Закону № 606-XIV виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав. Датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року. Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) починаючи з 07 квітня 2014 року. Межі та перелік та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України. Дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що виконавче провадження за виконавчим листом № 2-1514/10 від 13.04.2011 року виданим Ленінським районним судом м. Луганськ згідно відповіді Ленінського ВДВС було втрачене.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085 (із змінами, внесеними згідно з розпорядженнями Кабінету Міністрів України № 128-р від 18 лютого 2015 року, № 428-р від 05 травня 2015 року, № 1276-р від 02 грудня 2015 року, № 79-р від 07 лютого 2018 року, № 410-р від 13 червня 2018 року, № 505-р від 05 липня 2019 року, № 1125-р від 16 вересня 2020 року) затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, до якого включено окуповане місто Луганськ.

Відповідно до частин другої, третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

З огляду на вказані норми Закону акти (рішення, документи), видані виконавчими органами Російської Федерації на тимчасово окупованій території України з виконання виконавчих листів, виданих на виконання судового рішення у цій справі, були б недійсними і не створювали б правових наслідків.

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції, врахував зазначені обставини справи, та дійшов до вірного висновку, про відмову у задоволенні скарги, оскільки, як було встнановлено Луганським апеляційним судом, строк стягувачем не було пропущено, оскільки виконавче провадження було відкрито 08.06.2012 року та з в наявних матералах справи доказів не вбачається, що воно було повренуто чи закрито, наявні докази дають підстави вважати, що виконавчий документ було втрачено не через вини стягувача, також слід зазначити, що ОСОБА_3 після виїзду з непідконтрольної території одразу звернувся із запитом, щодо стану виконавчого провадження, що не може свідчить про його бездіяльність.

Посилання представника боржника на те що, строк пред`явлення сплив не знайшли підтвердження в матеріалах справи, оскільки, як було вже зазначено судом першої інстанції виконаче провадження відкрито та не було ні повенуто а ні закрито.

Відповідно до статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справ, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C.G.andOthers v.Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, §39), «Олександр Волков проти України» («OleksandrVolkov v.Ukraine», заява №21722/11, §170)).

Разом з тим Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що знаючи про судовий процес, учасник справи повинен в розумні інтервали часу вживати заходів, аби дізнатися про стан відомого йому судового провадження (рішення у справі «Олександр

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 27 квітня 2023 року.

Головуючий-суддя О. В. Халаджи