Єдиний унікальний номер 142/271/22
Номер провадження 6/142/15/23
У Х В А Л А

13 липня 2023 року смт. Піщанка

Суддя Піщанського районного суду Вінницької області Гринишина А.А., отримавши подання заступника начальника Крижопільського відділу державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області Слободяна І.М., подане на виконання рішення Піщанського районного суду по справі № 142/271/22 від 09 травня 2023 року про відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання, про примусове проникнення до житла, -

ВСТАНОВИВ:

13 липня 2023 року заступник начальника Крижопільського відділу державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області Слободяна І.М., звернувся до Піщанського районного суду Вінницької області з поданням про примусове проникнення до житла подане на виконання рішення Піщанського районного суду по справі № 142/271/22 від 09 травня 2023 року про відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання.

Вказане подання державний виконавець обґрунтовує тим, що на виконанні у Крижопільському ВДВС у Тульчинському районі перебуває виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 142/271/22 від 09 травня 2023 року про відібрати у батька дитини ОСОБА_1 малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернення дитини матері - ОСОБА_3 за місцем її проживання. Вказує, що на виконання вказаного рішення суду державним виконавцем 26 травня 2023 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано строк для самостійного виконання до 31 травня 2023 року, в подальшому державним виконавцем проведено перевірку та встановлено, що боржник рішення суду самостійно не виконав та пояснив, що не отримав постанову про відкриття виконавчого провадження, у зв`язку з чим державним виконавцем винесено постанову про відкладення проведення виконавчих дій до 06 червня 2023 року. 06 червня 2023 року проведеною перевіркою встановлено, що ОСОБА_1 не виконав рішення суду. 07 червня 2023 року винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 1 700,00 грн. та повторно надано строк для виконання судового рішення. 12 червня 2023 року повторно проведено перевірку та встановлено, що боржник в черговий раз не виконав рішення суду та не повернув дитину матері. 13 червня 2023 року винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 3 400,00 грн. У зв`язку з цим державним виконавцем було призначено дату примусового виконання судового рішення із залученням органів опіки та піклування та працівників поліції. 03 липня 2023 року під час проведення виконавчих дій ОСОБА_1 чинив перешкоди, а саме не впускав державних виконавців на територію свого домоволодіння по АДРЕСА_1 , в якому знаходиться малолітній ОСОБА_2 , у зв`язку чим, керуючись ст. 439 ЦПК України, ст. 64 ЗУ «Про виконавче провадження», просить суду вирішити питання постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 .

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 13 липня 2023 року, зазначену справу було передано на розгляд судді Гринишиній А.А.

Згідно з п. 12 ч. 3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» звертатися до суду з поданням про розшук дитини, про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання.

Відповідно до ст. 439 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Відповідно до ст. 30 Конституції України не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Статтею 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 р., передбачено: «Ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла... Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».

Аналогічна вимога міститься в ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 р., який набув чинності для України 23 березня 1976 р.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 р., відомої як Європейська конвенція з прав людини, комплексно декларує зазначені права. Зокрема, в ній зазначено: «Кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції».

Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.

Враховуючи те, що розділом VІ Цивільного процесуального кодексу України не передбачено повернення заяви, повернення заяви, а відповідно до ч. 9 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено право суду застосовувати закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26 грудня 2003 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» заяви та подання державних виконавців мають відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК і ГПК України.

Також, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Так, заявником в поданні в обґрунтування вимог зазначено виклад обставин, але не зазначено докази, що підтверджують вказані обставини.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 17 лютого 2021 року по справі № 761/37339/19(провадження № 61-4115св20) зазначив, що: «вирішення питання про примусове проникнення до житла віднесено до компетенції суду. Рішення суду про проникнення в житло боржника має бути вмотивоване. Це свідчить про те, що суду мають бути надані переконливі докази, які б свідчили про те, що державний виконавець (приватний виконавець) вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла чи іншого володіння боржника, проте це не дало результатів. Юридично важливою обставиною при розгляді подання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника є не лише факт невиконання рішення та неможливість виконавця потрапити до приміщення боржника для проведення опису й арешту його майна, а саме перешкоджання виконавцю у вчиненні таких дій»

Таким чином, рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної особи має бути вмотивованим і ґрунтуватися на доказах, які підтверджують неможливість виконання рішення суду іншим чином.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Як роз`яснив Європейський суд з прав людини у справах «Верітас проти України» та «Сокуренко та Стригун проти України», суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції у разі перевищення ним своїх повноважень, визначених процесуальним законодавством. Зокрема, повноваження суду на розгляд конкретної справи, заяви або скарги визначається правилами підвідомчості та підсудності. Таким чином, рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної особи має ґрунтуватися на доказах, які підтверджують перешкоджання боржника вільному доступу державного виконавця до цього житла чи іншого володіння особи та ухилення його від виконання судового рішення.

Враховуючи викладене, беручи до уваги відсутність підтвердження, що вказане житло належить боржнику чи знаходиться в його володінні, та ненадання доказів вжиття інших заходів, визначених законодавством, до боржника, суд приходить до висновку про необхідність повернення вказаного подання заявникові без розгляду.

Керуючись ст. 437 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Подання заступника начальника Крижопільського відділу державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області Слободяна І.М. про примусове проникнення до житла - повернути суб`єкту звернення без розгляду.

Роз`яснити заявнику, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою до повернення заяви.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 261 ЦПК України.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня підписання ухвали до Вінницького апеляційного суду.

Суддя: