Справа № 522/3835/22
Провадження 2/522/2755/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

12 квітня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Звонецької І.М.,

розглянувши у загальному позовному порядку цивільну справу за позовом Заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, рішення державного реєстратора, звільнення земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва,-

В С Т А Н О В И В:

16 березня 2022 року позивач Заступник керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, рішення державного реєстратора, звільнення земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва.

В обґрунтування позову позивач вказує, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 11.03.2015 ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 678, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бельтюковою Є. М., передала у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 51,7 кв. м.

ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 4416 від 11.09.2018, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А., передала у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,7 кв. м.

Управлінням ДАБК ОМР 20.11.2018 зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) № ОД 07 «Реконструкція квартири АДРЕСА_2 без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані з улаштуванням вхідної групи».

У подальшому ОСОБА_1 подала до Управління ДАБК ОМР декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 60 від 19.06.2019 року щодо реконструкції вказаної квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані, відповідно до якої загальна площа квартири АДРЕСА_1 становить - 84,7 кв. м.

Державним реєстратором 02.07.2019 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені зміни, відповідно до яких загальна площа квартири АДРЕСА_1 , змінена з 51,7 кв. м на 84,7 кв. м. Зміни внесені на підставі технічного паспорту від 24.06.2019 року та декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 60 від 19.06.2019.

Позивач вказує, що реконструкція квартири та збільшення її геометричних розмірів площі відбулось за рахунок земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до листа №01-6/579пр від 07.12.2021 Управлінням ДАБК ОМР у 2019 році проведено комісійний огляд, в ході якого встановлено, що замовником будівництва наведено недостовірні дані в повідомленні про початок виконання будівельних робіт щодо містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки та зміни геометричних розмірів фундаментів у плані, шляхом прибудови приміщень до квартири АДРЕСА_1 .

У зв`язку з чим, на підставі наказу Управління від 29.03.2019 за № 01-13/149 ДАБК, скасовано реєстрацію повідомлення про початок з виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (CC1) № ОД 07 «Реконструкція квартири АДРЕСА_2 без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані з улаштуванням вхідної групи».

Таким чином позивач вказує, що в результаті проведення реконструкції квартири, з комунальної власності вибула земельна ділянка орієнтованою площею більше ніж 30 кв. м.

У разі проведення нового будівництва, що передбачає зміну геометричних розмірів фундаментів у плані, замовник будівництва зобов`язаний підтвердити своє право на проведення будівельних робіт документом, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, на якій буде розміщено об`єкт нерухомості, та відповідно, вказати інформацію про такий документ у декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Відповідно до інформації Департаменту земельних ресурсів ОМР № 01-19/558 від 21.09.2021 рішення про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 територіальною громадою не приймалось.

Листом № 01-19/153 від 11.02.2022 Департамент земельних ресурсів ОМР повідомив прокуратуру, що за результатами обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 складений Акт від 07.02.2022 та встановлено, що земельну ділянку територіальної громади міста Одеси орієнтовною площею 0, 003 га, зайнято власником квартири АДРЕСА_2 без правовстановлюючих документів на землекористування, передбачених ст. ст. 125-126 ЗК України, на якій здійснено прибудову до квартири першого поверху.

Таким чином позивач наполягає, що земельна ділянка під прибудовою за адресою: АДРЕСА_3 є власністю територіальної громади м. Одеси, будь- яким особам у власність чи/або користування не надавалась, що свідчить про внесення заявником недостовірних даних до спірної декларації.

Крім того, відповідно до інформації Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради № 01-15/578п від 25.11.2021 відсутні данні щодо видачі замовнику ОСОБА_1 містобудівних умов та обмежень на проектування об`єкту будівництва/реконструкції за адресою: АДРЕСА_4 , що є порушенням ст. 4 Закону України «Про архітектурну діяльність».

Виходячи з вищевикладеного позивач просить суд:

1.Скасувати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 60 від 19.06.2019 «Реконструкцію квартири АДРЕСА_1 , видану Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради.

2.Визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 47577315 від 02.07.2019 про зміну загальної площі на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

3.Припинити право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 84,7 кв. м з одночасним закриттям реєстраційного розділу об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером: 01.

4.Зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення за власний рахунок об`єкта самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_4 та привести його у відповідності до технічного паспорту від 30.08.1996 року.

5.Стягнути з відповідача на користь Одеської обласної прокуратури сплачений судовий збір за подачу позову на рахунок Одеської обласної прокуратури за наступними реквізитами: отримувач коштів - Одеська обласна прокуратура (адреса: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3); код отримувача за ; рахунок отримувача: ІІА0000564; банк отримувача: ДКСУ у м. Києві; код банку отримувача: 820172; код класифікації доходів бюджету 22030101.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 березня 2022 року провадження по справі відкрито та призначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

16 червня 2022 року від відповідача по справі до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до наданого відзиву відповідач заперечує проти задоволення позову. Вказує, що позовні вимоги є безпідставними та незаконними, а доводи викладені в позовній заяві такі, що не відповідають дійсності та необґрунтованими.

01 липня 2022 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

У судове засідання призначене на 20 липня 2022 року з`явився представник позивача Місюрко Г.А., Представник Одеської міської ради Лебедєва Д.Ф. та представник відповідача ОСОБА_4 .

Під час судового засідання представник Одеської міської ради підтвердила, що підтримують позов прокуратури.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2022 року вирішено підготовче провадження по справі закрити та призначити справу до судового розгляду по суті.

04 грудня 2022 року від відповідача до суду надійшли Заперечення на відповідь на відзив у справі.

У судове засідання призначене на 22 грудня 2022 року з`явились представник позивача ОСОБА_5 , представник Одеської міської ради Старостін О.С. та представник відповідача ОСОБА_6 .

Під час судового засідання сторона позивача наполягали на задоволенні позову, вказали, що самочинна добудова у розмірі 30 кв.м. є спірною.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, вказав, що самочинна добудова не є спірною, її розмір не встановлений, про порушення діючого законодавства відповідачу не відомо.

14 лютого 2023 року до суду від відповідача надійшли письмові пояснення.

У судове засідання призначене на 02 березня 2023 року з`явився представник позивача ОСОБА_5 , представник відповідача ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Під час судового засідання, за згодою сторін, було досліджено докази по справі та встановлено порядок наступного судового засідання.

12 квітня 2023 року від відповідача до суду наданий Письмовий виступ у судових дебатах.

У судове засідання призначене на 12 квітня 2023 року з`явились представник позивача ОСОБА_5 , представник Одеської міської ради Лебедєва Д.Ф. та представник відповідача ОСОБА_6 .

Під час судового засідання, сторона позивача наполягали на задоволенні позовних вимог з підстав зазначених у позовній заяві. Наполягали, що звертаються до суду з вимогами про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, захистом порушеного права власника земельної ділянки.

Сторона відповідача у судових дебатах заперечувала проти задоволення позову з підстав викладених у Відзиві на позовну заяву, з посиланням на численні приклади усталеної практики Верховного Суду.

Суд, дослідивши матеріали справ, заслухавши думки сторін приходить до наступних висновків.

Так судом встановлено, що ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 2-х кімнатну квартиру під АДРЕСА_1 , житловою площею 30,0 кв. м., загальною площею 51,7 кв.м., що підтверджується Договором Дарування від 11.03.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Бєльтіоковою Є.М., зареєстровано в реєстрі за № 678.

11 вересня 2018 року на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Іллічовою Н.А., зареєстрованого за № 4416 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 домовились про купівлю-продаж квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 30,0 кв. м., загальною площею 51,7 кв.м.

Відповідно до Листа від 21.09.2021 року № 0119/558 Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради в межах компетенції розглянуто лист від 17.08.2021 року № 52-5466вих-21 щодо оформлення землекористування за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідно до вказаного Листа, департамент відповідає на запит Т.в.о. заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси Великодньому Д., та зазначає, що за наявною в Департаменті інформацією рішення про передачу гр. ОСОБА_1 у користування або у власність земельної ділянки за вищезазначеною адресою Одеською міською радою не приймалось.

Відповідно до Листа № 52-8504ВИХ-21 від 17.11.2021 року Приморська окружна прокуратура міста Одеси повідомляє Одеську міську раду, що 19 червня 2019 року ОСОБА_1 зареєструвала в Управлінні державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (CCI) № ОД 60 «Реконструкція квартири АДРЕСА_5 ; 1122.1. Будинки багатоквартирні масової забудови». В результаті проведення реконструкції загальна площа квартира збільшена з 51,7 кв.м. до 84,7 кв.м., можливо за рахунок земельної ділянки. Відповідно до інформації Департаменту земельних ресурсів ОМР від 21.09.2021 року рішення про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки територіальною громадою не приймалось. Враховуючи викладене, Приморська окружна прокуратура просить надати Одеську міську раду інформацію про вжиті з боку територіальної громади м. Одеса заходи реагування щодо захисту комунальної власності; чи звернулась Одеська міська рада з відповідним позовом до суду про скасування декларації про готовність об`єкту до експлуатації, скасування рішення державного реєстратора, знесення самочинного будівництва.

Відповідно до Листа від 25.11.2021 року № 01-15/578п, Департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради надає відповідь на лист Прокуратури від 16.11.2021 року № 52-8488вих-21 заступнику Приморської прокуратури м. Одеси Великодньому Д. Відповідно до наданої відповіді Департамент зазначає, що дані щодо видачі містобудівних умов та обмежень на проектування об`єкту будівництва/реконструкції за адресою: АДРЕСА_4 не значаться. Також в Листі Департамент зазначає, що перевірити відповідність розробленої проектної документації, виданим вихідним даним на проектування, у тому числі і містобудівним умовам та обмеженням, Департамент не має повноважень.

Відповідно до Листа від 07.12.2021 року № 01-6/579-по Управління державного архутектурно будівельного контролю Одеської міської ради розглянуло Лист прокуратури на адресу ОМР від 17.11.2021 № 52-8504ВИХ-21 стосовно вжиття заходів позовного характеру щодо об`єкта за адресою: АДРЕСА_3 . З вказаного Листа вбачається, що Управління повідомляє, що ними було надіслано відповідний лист до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради стосовно вжиття відповідних заходів щодо приведення території до первинного стану та її благоустрою. Також повідомлено, що Управлінням не проводилось повноцінної перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил за вищевказаною адресою та не видався припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

Суд звертає увагу, що сторонами для доведення або спростування позицій по справі не надані суду докази щодо вжиття будь-яких заходів Приморською районною адміністрацією ОМР.

04 лютого 2022 року № 52-1111ВИХ-22 Приморська окружна прокуратура міста Одеси надіслала Повідомлення в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якого повідомляє Одеську міську раду, що Приморською окружною прокуратурою м. Одеси підготовлено позовну заяву до Приморського районного суду м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, рішення державного реєстратора та знесення об`єкта самочинного будівництва.

Суд зазначає, що в даному повідомлені не зазначено конкретно на захист якого права та в межах якого законодавства Прокуратура планує звертатися з позовом.

Відповідно до Листа від 11.02.2022 року № 01-19/153 Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради повідомляє заступника Приморської прокуратури м. Одеси Великоднього Д., що Департаментом розглянуто лист стосовно проведення обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 . Згідно Листа, Департаментом встановлено, що земельну ділянку територіальної громади міста за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею орієнтовно 0,003 га, внаслідок здійснення прибудови до квартири першого поверху № 11, забудовано та фактично зайнято без правовстановлюючих документів на землекористування передбачених ст. 125, 126 Земельного кодексу України. Власником квартири за вищевказаною адресою є ОСОБА_1 .

До вказаного Листа в якості додатків надано Акт обстеження земельної ділянки № 22-0002-7 від 07.02.2022 року та план схема.

Як вбачається з Акту обстеження земельної ділянки № 22-0002-7 від 07.02.2022 року, обстеження земельної ділянки за вказаною адресою проведено посадовою особою Управління самоврядного контролю за використанням та охороною земель Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради на підставі ст.ст. 187, 189 Земельного кодексу України, головним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням та охороною земель Приморського та Київського районів. Вказаний Акт складений на підставі Положення про Департамент земельних ресурсів затвердженого рішенням Одеської міської ради № 296-VIII від 09.06.2021 року.

У вказаному Акті встановлено наступне: «земельну ділянку територіальної громади міста за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею орієнтовно 0,003 га, внаслідок здійснення прибудови до квартири першого поверху № 11, забудовано та фактично зайнято без правовстановлюючих документів на землекористування передбачених ст. 125, 126 Земельного кодексу України. Власником квартири за вищевказаною адресою є ОСОБА_1 » Додатком до Акту долучено План-схему земельної ділянки.

Також судом досліджено Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з нензначними наслідками (СС1).

Відповідач зазначає, що 20 листопада 2018 року в Управлінні державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (CCI) № ОД 07 «Реконструкція квартири АДРЕСА_2 без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані з улаштуванням вхідної групи».

29 березня 2019 року наказом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради № 01 -13/149ДАБК скасовано реєстрацію повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (CCI) № ОД 07 «Реконструкція квартири АДРЕСА_1 .

10 червня 2019 року ОСОБА_1 в Управлінні державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради було зареєстровано нове повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (CCI) № ОД 07 «Реконструкція квартири АДРЕСА_2 без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані з улаштуванням вхідної групи».

Позивачем підтверджено, що 19 червня 2019 року ОСОБА_1 зареєструвала в Управлінні державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (CCI) № ОД 60 «Реконструкція квартири АДРЕСА_2 без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані з улаштуванням вхідної групи; АДРЕСА_4 ; 1122.1. Будинки багатоквартирні масової забудови».

Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 02 липня 2019 року державним реєстратором Юридичного департаменту Одеської міської ради Тащі Яною Георгіївною було прийнято рішення № 47577315, яким внесені зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в запис про площу, відповідно до яких загальна площа (кв.м): 51.7, житлова площа (кв.м): 30 змінено на загальна площа (кв.м): 84.7, житлова площа (кв.м): 75.3, на підставі технічного паспорту, серія та номер: б/н, виданий 24.06.2019, видавник: ТОВ «Документ»; декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ОД 60, виданий 19.06.2019, видавник: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, документ отримано з ЄРД.

Також в матеріалах справи наявні дві копії технічних паспортів квартири АДРЕСА_6 від 30.08.1996 року в якому загальна площа квартири 51,7 кв.м., та технічний паспорт серії НОМЕР_1 від 24.06.2019 року, відповідно до якого Загальна площа квартири становить 84,7 кв.м.

Вказані позивачем у позові обставини не спростовувалися відповідачем.

Відповідач вказує, що Заступник керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси звернувся із позовом про знесення самочинного будівництва в інтересах держави в особі органу, у якого відсутні відповідні повноваження.

Відповідно до ч. 3 ст. 56 ЦПК України У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами

Відповідно до ч. 4 ст. 56 ЦПК України Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Колегія суддів у Постанові від 01.06.2022 року у справі № 260/1815/21, звертає увагу, що у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що прокурор може представляти інтереси територіальної громади і це є сумісним з вимогами частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Також в Постанові зазначено, що:

"Стосовно наявності підстав, визначених частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», для представництва інтересів держави у суді у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16, погоджуючись з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, зазначила, що за змістом частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, зокрема, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Верховний Суд звернув увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

У позовній заяві прокурор зазначив, що центральним органом виконавчої влади до повноважень якого належить здійснення контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, однак даний контролюючий орган не наділений повноваженням звернутись до суду про скасування незаконних рішень органу місцевого самоврядування.

Відповідно до Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15 (в редакції, чинній на час звернення прокурора до суду) Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) це центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Зокрема, як вбачається з положень абзацу п`ятого пункту 6 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, посадові особи Держгеокадастру та його територіальних органів, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і додержанням вимог законодавства про охорону земель, в межах своїх повноважень мають право:

звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився".

Також Верховний Суд України в зазначеній вище постанові від 01 червня 2022 року робить системне тлумачення вказаних приписів, що дозволяє дійти висновку, що подаючи позов до суду в порядку, передбаченому частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідний прокурор повинен мотивувати та довести допустимими та достатніми доказами наявність:

- суб`єктної складової: відсутність жодного суб`єкта владних повноважень, який має законодавчо визначену компетенцію подати відповідний позов, або відмову чи бездіяльність цього суб`єкта щодо звернення з таким позовом (цьому повинно передувати офіційне звернення прокурора до такого суб`єкта з проханням подати позов); суд вирішує питання щодо доцільності залучення такого суб`єкта, зокрема, як третьої особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору);

- об`єктивної складової: наявність порушення законних інтересів держави або загрози порушення інтересів держави; загроза порушення інтересів держави (часткова відсутність предмету позову на момент звернення до суду при встановленні судом факту того, що дії або бездіяльність відповідача у справі дають підстави стверджувати про реальну загрозу вчинення порушення у майбутньому) та дозволяє прокурору звертатися з таким превентивним позовом, зокрема, для запобігання у майбутньому вчинення відповідними суб`єктами порушень вимог законодавства.

Отже, виходячи зі змісту позову та пояснень представника прокуратури під час слухання справи суд приходить до висновку, що звернення прокурора до суду у цій справі слугує меті захисту суспільного інтересу у такій важливій сфері, як дотримання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, а тому за відсутності захисту державного інтересу звернення прокуратури з вказаним позовом відповідає статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Суд приймає до уваги твердження сторони відповідача, що Листи № 52-8504ВИХ-21 від 17.11.2021 року та № 52-1111ВИХ-22 від 04.02.2022 року до Одеської міської ради не відповідають прямому змісту позиції Верховного Суду щодо обов`язкового передуванню зверненню з позовом офіційним зверненням з вимогою саме про подання позову. Однак суд вважає, ця невідповідність не може слугувати підставою для визнання взагалі відсутності звернення прокуратури до ОМР. На думку суду таке ставлення до зазначених листів буде свідчити про надмірний формалізм з боку суду.

Позовні вимоги заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси про звільнення земельної ділянки та знесення самочинного будівництва базуються на тому, що відповідачем самовільно зайнято земельну ділянку яка є власністю територіальної громади м. Одеси та на ній здійснено самочинне будівництво у вигляді добудови до квартири на першому поверсі з зовнішньої сторони багатоквартирного будинку.

Так, позовні вимоги заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси включають в себе вимогу про звільнення земельної ділянки шляхом знесення самочинного будівництва з посиланням на ст. 376 Цивільного Кодексу.

Відповідно до частин 1, 4, 7 статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Саме такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, а також Верховним Судом у постановах від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 202/3520/16-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, площа квартири АДРЕСА_1 була змінена з 51,7 кв.м. на 84,7 кв.м. Вказане підтверджується зокрема Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та не спростовано відповідачем. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд вбачає, що відповідачем було здійснено самочинне будівництво в розумінні ст. 376 ЦК України.

У своєму відзиві відповідач вказує, що сам факт реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного.

Суд критично ставиться до вказаного обґрунтування відповідачем своєї позиції, виходячи з наступного.

За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Аналогічний висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 24.03.2021 року по справі №200/2192/18.

Стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень слід також зазначити, що вимогами позивача є: скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 60 від 19.06.2019 «Реконструкцію квартири АДРЕСА_1 , видану Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, визнання незаконним та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 47577315 від 02.07.2019 про зміну загальної площі на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та припинення права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 84,7 кв. м з одночасним закриттям реєстраційного розділу об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером: 01.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) вказувала, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) від 04 вересня 2018 року вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18) зроблено висновок, що «за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи».

Частинами першою та другою статті 34 Закону № 3038-VI "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що замовник має право виконувати будівельні роботи після:

1) подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України;

2) реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів будівництва, що належать до I-III категорій складності;

3) видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів будівництва, що належать до IV і V категорій складності.

Зазначені у частині першій цієї статті документи, що надають право на виконання будівельних робіт, є чинними до завершення будівництва.

Згідно із частинною першої статті 39 Закону № 3038-VI прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Форма декларації про готовність об`єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Отже, реєстрація декларації про готовність об`єкта до експлуатації можлива виключно після завершення будівництва.

Згідно із частиною третьої статті 34 Закону № 3038-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, веде єдиний реєстр документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів. Внесення даних до реєстру з присвоєнням реєстраційного номера здійснюється на підставі інформації, наданої органами державного архітектурно-будівельного контролю, протягом одного робочого дня з дня її отримання.

Згідно із частиною десятою статті 39 Закону № 3038-VI замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про готовність об`єкта до експлуатації, та за експлуатацію об`єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката.

Відповідно до частини другої статті 39-1 Закону № 3038-VI у разі виявлення відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи без належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, а також у разі набрання законної сили судовим рішенням про скасування містобудівних умов та обмежень відповідний орган державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду звертається до суду із позовом про скасування реєстрації такої декларації або про припинення права на виконання підготовчих або будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення.

Таким чином, реєстрація декларації може бути скасована у разі виявлення інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю факту наведення у ній недостовірних даних, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, згідно з абзацами сьомим та восьмим пункту 22 Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 466 (далі - Порядок № 466) у разі виявлення органом державного архітектурно-будівельного контролю недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), наведених у зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такої декларації підлягає скасуванню органом державного архітектурно-будівельного контролю.

Як видно з наведених норм права виключною підставою для скасування декларації про початок будівництва є встановлений факт здійснення самочинного будівництва, зокрема, якщо: 1) будівництво здійснюється на земельній ділянці, що невідведена для цієї мети; 2) будівництво здійснюється за відсутності документа, який дає право виконувати будівельні роботи; 3) будівництво здійснюється за відсутності затвердженого проекту або будівельного паспорту; 4) скасовано містобудівні умови та обмеження. При цьому, виявлені недостовірні дані, зазначені у деклараціях про початок виконання будівельних робіт або про введення в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, повинні відповідати одній із зазначених умов, які дають підстави вважити об`єкт самочинним будівництвом.

Наявність даних, які не свідчать про самочинне будівництво, не є підставою для скасування реєстрації декларації, однак може бути підставою для притягнення винних осіб до відповідальності іншого характеру.

Аналогічні підходи до застосування зазначених вище актів законодавства викладені, зокрема, Верховним Судом у постановах від 14.03.2018 у справі №814/1914/16, 26.06.2018 у справі № 826/20445/16, від 18.10.2018 у справі № 695/3442/17, від 23.10.2018 у справі № 826/9275/17, від 13.12.2018 у справі № 522/6212/17, від 22.01.2019 у справі №826/17907/17.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 442/302/17 (провадження № 61-20491св19) зазначено, що «задоволення вимоги про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки шляхом знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення за рахунок особи, яка здійснила таке самочинне будівництво є належним та ефективним способом захисту прав власника (користувача). Застосування вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року в справі № 509/11/17 (провадження № 61-268св21) у справі про звільнення земельної ділянки та знесення самочинного будівництва зазначено, що «визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2021 року у справі № 200/2192/18 (провадження № 61-19765св19) вказано, що «враховуючи, що об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_5 , який є предметом спору у цій справі, є об`єктом самочинного будівництва, то ефективним способом захисту порушених прав Дніпровської міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога

про знесення такого будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України. При цьому обставина щодо державної реєстрації права власності на цей об`єкт не спростовує факт самочинності зведення цього нерухомого майна, та наявності підстав для застосування статті 376 ЦК України».

Факт скасування Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю реєстрації декларацій про початок будівельних робіт та про готовність об`єкта до експлуатації не впливає на можливість визначення спірного нежитлового приміщення самочинним будівництвом, оскільки після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання. Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №465/1461/16-а, від 01.10.2019 №826/9967/18, від 05.06.2019 у справі №815/3172/18, від 23.07.2019 у справі №826/5607/17, від 09.06.2021 у справі №826/2123/18, від 18.06.2021 у справі №420/3572/19.

Також суд вказує, що до 16 січня 2020 року була чинною редакція ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої: «У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься саме запис про скасування державної реєстрації прав».

Однак, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, законодавець змінив зазначену норму, виклавши її наступним чином: «У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону».

Із зазначеного вбачається, що законодавець виключив з конструкції статті можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, у зв`язку з чим задоволення позовної вимоги про скасування записів державного реєстратора не призведе до ефективного захисту прав, оскільки нормою воно не передбачене, а реєстратор, у свою чергу, отримуючи судове рішення про скасування запису, не зможе його виконати.

Тобто, починаючи з 16 січня 2020 року, скасування запису про проведену державну реєстрацію права не може привести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі.

Саме такий вектор правової визначеності прослідковується у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 922/2589/19, від 16 вересня 2020 року у справі №352/1021/19, від 03 вересня 2020 року у справі №914/1201/19.

Виконанню підлягають виключно судові рішення:

1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (постанова Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №910/10963/19).

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що вказані вимоги позивача про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, про скасування рішення державного реєстратора та про припинення права власності є неефективним способом захисту та не підлягають задоволенню.

Стосовно вимоги щодо звільнення земельної ділянки позивач вказує, що факт самовільного зайняття земельної ділянки встановлений Актом обстеження земельної ділянки № 22-0002-7 від 07.02.2022 року.

Однак, як вбачається з Листа № 52-1111ВИХ від 04.02.2022 року (тобто, ще до складання Акту № 22-0002-7 від 07.02.2022 року та схеми) Приморська окружна прокуратура повідомила Одеську міську раду про те, що прокуратурою вже підготовлено позовну заяву до Приморського районного суду м. Одеси до ОСОБА_1 про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, рішення державного реєстратора та знесення об`єкта самочинного будівництва.

Суд звертає увагу, що прокуратурою в листах №52-8504ВИХ-21 від 17.11.2021 року та №52-1111ВИХ-22 від 04.02.2022 року зазначена вимога про знесення самочинного будівництва, але не зазначена вимога на захист права власника на землю щодо повернення (звільнення) земельної ділянки.

Відповідно до Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» (в редакції чинній на час визначених обставин) визначено правові, економічні та соціальні основи організації здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і спрямований на забезпечення раціонального використання і відтворення природних ресурсів та охорону довкілля.

Відповідно до ст. 188. Земельного кодексу України (в редакції чинній на час складання Акту) Державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Державний контроль за використанням та охороною земель в обсязі, визначеному законом, також здійснюється виконавчими органами сільських, селищних, міських рад. Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад набувають установлених законом повноважень із здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у разі прийняття відповідною радою рішення про здійснення такого контролю.

Порядок здійснення державного контролю за використанням та охороною земель встановлюється законом.

Відповідно до ст. 189 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час складання Акту) Самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.

Щодо складання Акту обстеження земельної ділянки № 22-0002-7 від 07.02.2022 року.

Відповідно до Акту, обстеження проведено посадовою особою Управління самоврядного контролю, головним спеціалістом самоврядного контролю.

У вказаному акті зазначено, що він складений на підставі Положення про Департамент земельних ресурсів затвердженого рішенням Одеської міської ради № 296-VIII від 09.06.2021 року (в цій редакції діяло на час складання Акту).

Як вказано в пункті 2.2.17. Департемент земельних ресурсів Одеської міської ради серед інших завдань здійснює самоврядний контроль за використанням і охороною земель міста та додержанням земельного законодавства в межах повноважень, передбачених чинним законодавством України та цим Положенням.

Відповідно до пункту 2.2.19. Департамент здійснює інформування органу, що здійснює державний контроль за використанням і охороною земель , при виявленні порушення земельного законодавства фізичними та юридичними особами для вжиття заходів передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до пункту 2.2.20. Департамент взаємодіє з органами виконавчої влади, що здійснюють державний контроль за використанням і охороною земель та правоохоронними органами з питань, що належать до повноважень Департаменту.

Відповідно до пункту 3.4. Департамент має право здійснювати перевірки з питань дотримання громадянами, підприємствами, установами та організаціями всіх форм власності вимог земельного законодавства, складати акти перевірок.

Таким чином, суд вбачає, що Департамент земельних ресурсів в межах наданих йому повноважень здійснював тільки самоврядний контроль за використанням і охороною земель міста. Відповідно до Положення про Департамент земельних ресурсів затвердженого рішенням Одеської міської ради Департамент за наслідком перевірки повинен був здійснити інформування органу, що здійснює державний контроль за використанням і охороною земель (Держкомзем) , при виявленні порушення земельного законодавства фізичними та юридичними особами для вжиття заходів передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до положення затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 2008 р. № 224 про Державний комітет України із земельних ресурсів Державний комітет із земельних ресурсів (Держкомзем) є центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра охорони навколишнього природного середовища.Відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2021 р. № 1302 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру:

Посадові особи Держгеокадастру та його територіальних органів, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і додержанням вимог законодавства про охорону земель, в межах своїх повноважень мають право:

безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання та охорони земель;

давати обов`язкові для виконання приписи з питань використання та охорони земель і додержання вимог законодавства про охорону земель відповідно до їх повноважень, а також про зобов`язання приведення земельної ділянки у попередній стан у випадках, установлених законом, за рахунок особи, яка вчинила відповідне правопорушення, з відшкодуванням завданих власнику земельної ділянки збитків;

складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель та розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення, а також подавати в установленому законодавством порядку до відповідних органів матеріали перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності;

у разі неможливості встановлення особи правопорушника земельного законодавства на місці вчинення правопорушення доставляти його до органів Національної поліції чи до приміщення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради для встановлення особи порушника та складення протоколу про адміністративне правопорушення;

Тобто, суд встановлює, що зазначений вище Акт обстеження земельної ділянки№ 22-0002-7 підлягав направленню Департаментом земельних ресурсів до Головного управління держгеокадастру в Одеській області для вжиття належних заходів згідно діючого законодавства в сфері охорони земель в межах наданих повноважень, а саме проведення перевірки зі складанням Акту перевірки державного контролю, Припису для усунення порушень, та інше.

Відповідно до Листа від 11.06.2009 N 6-11-1904/Д-201,Д-202 державного комітету України із земельних ресурсів державна інспекція з контролю за використанням і охороною земель Щодо надання роз`яснення роз`яснено наступне:

«Чи має право державний інспектор проводити обмір земельної ділянки без попередження і без присутності власника земельної ділянки чи землекористувача та без документів про направлення на перевірку?

Відповідно до пункту 3 Порядку планування та проведення перевірок з питань здійснення державного контролю за використанням та охороною земель (далі - Порядок), затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 12.12.2003 N 312 ( z1223-03 ), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.12.2003 за N 1223/8544, Держземінспекція та її територіальні органи проводять такі види перевірок: планові, позапланові та оперативні. Перед проведенням планової перевірки Держземінспекція чи її територіальний орган не пізніше десяти днів до початку проведення перевірки надсилає письмово (з повідомленням) органу державної влади, органу місцевого самоврядування, юридичній чи фізичній особі, яких планується перевірити, повідомлення про проведення перевірки. У повідомленні зазначаються дата початку проведення перевірки, перелік документів, які необхідно надати Держземінспекції чи її територіальному органу до початку проведення перевірки, та визначається порядок їх надання. У разі проведення позапланової перевірки, якщо неможливо своєчасно повідомити юридичних і фізичних осіб про проведення позапланової перевірки (обмежені строки на її проведення тощо), вона проводиться без попереднього їх повідомлення. Оперативні перевірки проводяться без попереднього повідомлення юридичних і фізичних осіб.

Враховуючи вищезазначене, Держземінспекція повідомляє, що у разі здійснення позапланової або оперативної перевірки державний інспектор може проводити її без попереднього повідомлення юридичних або фізичних осіб.

Щодо питання присутності власників земельних ділянок чи землекористувачів під час здійснення державним інспектором перевірки дотримання вимог земельного законодавства, то слід зазначити, що згідно із підпунктом 4.1 пункту 4 Порядк ( z1223-03 ) державні інспектори проводять перевірки стану дотримання земельного законодавства в присутності власників земельних ділянок чи землекористувачів або уповноважених ними осіб, а також осіб, які вчинили порушення земельного законодавства. У разі відсутності при перевірці власника чи землекористувача або уповноважених ними осіб перевірка проводиться за наявності двох свідків.

5. В який термін державний інспектор повинен ознайомити землекористувача з актом перевірки та приписом?

Згідно із пунктом 5 Порядку ( z1223-03 ) акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства складається у двох примірниках. Перший примірник акта залишається у державного інспектора, який проводить перевірку, другий вручається або надсилається керівнику юридичної особи чи фізичній особі, які перевірялись.

Крім того, при врученні акта юридичній чи фізичній особі особисто в примірнику акта, який залишається в державного інспектора, робиться відмітка про дату вручення акта та ставиться підпис особи, яка його отримує. У разі надсилання акта поштою на примірнику акта, який залишається в державного інспектора, робиться відповідна відмітка. Акт надсилається з повідомленням про вручення.

Відповідно до пункту 6 Порядку ( z1223-03 ) припис складається у двох примірниках. Перший примірник припису залишається у державного інспектора, другий вручається або надсилається поштою керівнику юридичної особи чи фізичній особі, які порушили земельне законодавство. Термін, в який державний інспектор повинен ознайомити власника земельної ділянки чи землекористувача з актом перевірки та приписом, на законодавчому рівні не визначено.»

Загальне поняття акта перевірки наведено у пункті 3 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 22 грудня 2010 року № 984 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 12 січня 2011 року за № 34/18772), згідно з яким акт - це службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства.

Суд звертає увагу, що в додатку до Акту обстеження земельної ділянки № 22-0002-7 в графі для заповнення «план-схема земельної ділянки обов`язково, інші необхідні матеріали, фотофіксація, тощо» зазначено, що до Акту додається план-схема земельної ділянки.

Суд зазначає, що за приписами частини першої статті 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Під місцем розташування розуміють певне розташування об`єкта у просторі. Для земельної ділянки таке місце розташування визначається за її координатами (точніше за координатами вершин багатокутника, який утворює земельну ділянку) в прив`язці до існуючої геодезичної межі.

Місце розташування земельної ділянки визначається при її формуванні.

Суд звертає увагу, що в постанові Верховного Суду України від 14 травня 2020 року по справі № 908/394/19 під час розгляду релевантних спірних правовідносин суд застосував саме цю норму для перевірки доказів на предмет встановлення спірної земельної ділянки.

Суд, дослідивши План-схему земельної ділянки встановлює наступне. План-схема земельної ділянки не містить зафіксованих розмірів об`єктів, що на ній зображені. Крім того, на план-схемі зображено приблизне розташування квартири в будинку АДРЕСА_2 без зазначення розмірів та площі, а також схематично (не в масштабі) зазначено місце самочинного будівництва та зайняту внаслідок чого земельну ділянку теж без зазначення жодних розмірів. Слід зазначити, що інформацію про схематичне зображення прибудови до квартири АДРЕСА_2 та спірної земельної ділянки суд висловлює виходячи із самостійного візуального аналізу План-схеми, адже жодних відповідних позначень план-схема не містить.

Суд критично відноситься до посилань позивача, що розмір зайнятої земельної ділянки можливо встановити за новим технічним паспортом квартири, з якого вбачається різниця між площею до самочинного будівництва та після нього, адже технічний паспорт встановлює внутрішні межі добудови. В той же час, розмір зайнятої земельної ділянки є очевидно відміним, адже технічний паспорт не враховує товщину стін та сходи які очевидно теж займають певну площу, яку позивачем не встановлено.

Слід зазначити, що крім складання план-схеми для доведення факту порушення земельного законодавства актом не заборонене фотографування, звукозапис, кіно- і відеозйомку як допоміжний засіб для підтвердження зайняття земельної ділянки. Однак жодних додаткових доказів надано не було.

План-схема не містить жодних позначень розмірів площі, об`єкти зображені на ній зазначені без ідентифікації, неможливо встановити масштаб в якому виконаний зазначений план. Крім того, вказана план-схема суперечить навіть приблизним зазначенням Акту стосовно розміру зайнятої земельної ділянки, адже схематично розмір зайнятої земельної (в акті зазначено приблизно 0,003 га), візуально на схемі дорівнює розміру квартири ( яка складає 51,7 кв.м.).

Суд звертає увагу сторін на Постанову Верховного Суду України по справі № 264/7200/18 від 18 січня 2021 року та Постанову Верховного Суду України по справі № 127/23136/17 по справі № 127/23136/17. У вказаних справах судами досліджувались подібні правовідносини та оцінювались питання належного доведення зайняття відповідачами земельних ділянок. Так, у вказаних справах судом встановлені фактичні обставини справи виходячи з того, що площа зайнятої земельної ділянки точно визначена, а на план-схемі встановлені геометричні розміри земельних ділянок та самочинних будов. У справі № 127/23136/17 суд встановлював факт зайняття земельної ділянки на підставі складеною за наслідками Акту тахеометричної зйомки земельної ділянки та навіть на підставі кадастрового плану.

Також слід зазначити, що судами встановлене та враховане що відповідачі у вказаних справах були відповідними Листами повідомленні про проведення перевірки та їм було запропоновано усунути порушення земельного законодавства добровільно з доведенням вручення цих листів порушникам.

Суд враховує, що у Постанові Верховного Суду України по справі № 19.06.2019 року по справі № 910/4055/18 зроблено наступний висновок: «Судом апеляційної інстанції досліджено та встановлено, що Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту обізнаності Відповідачів про здійснення перевірки, за результатами якої складено акт обстеження земельної ділянки № 17-0105-07 від 30.11.2017 та про результати цієї перевірки, як і не доведено здійснення порушення.

Таким чином, усталеною практикою Верховного Суду України встановлені належні та допустимі докази на доведення самовільно зайнятої земельної ділянки та підстав для задоволення вимог щодо її звільнення шляхом знесення.

Таким чином, суд позбавлений можливості з`ясувати питання стосовно фактичних розмірів та меж самовільно зайнятої земельної ділянки з її індивідуалізованими координатами, місцем розташування по відношенню з іншими земельними ділянками, що перебувають у власності або користуванні інших осіб, що унеможливлює встановити самовільно зайняту спірну земельну ділянку.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що вказаний Акт та додана до нього План-схема не є належним доказом самовільного зайняття відповідачем спірної земельної ділянки.

У Постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2019 року по справі № 127/23136/17 встановлено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, та зроблено наступний висновок:

Колегія суддів звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Суд сприймає позицію відповідача, стосовно того, що до нього ніхто не звертався з запереченнями стосовно самовільного заволодіння земельною ділянкою та вимогами щодо усунення встановлених порушень здійсненям самочиної добудови.

Крім того, суд встановлює відсутність в матеріалах справи доказів, що власник земельної ділянки в особі Одеської міської ради заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, або що це порушує права інших осіб.

Суд зазначає, що усне підтримання представником Одеської міської ради позову прокуратури, не є належним доказом виконання положень ст. 376 ЦК, що Одеська міська рада як власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, адже жодного документального доказу цьому не надано, та як наслідок у сторін відсутній.

У Постанові Верховного Суду України від 29 січня 2020 року по справі № 822/2149/18 зазначено наступне:

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майно залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва.

Суд вказує, що позивачем по справі обраний правовий порядок знесення забудови відповідача за наслідком самовільного заняття земельної ділянки без відповідної згоди власника в особі ОМР, тобто без відведення земельної ділянки. Також суд визнає, що згідно обставин справи, будь-яким уповноваженим органом взагалі не проводилися перевірки в порядку державного контролю ані у сфері використання та охорони земель, ані у сфері містобудівної діяльності.

Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (№46577/15) від 21 квітня 2016 року підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» №6 від 30.03.2012, роз`яснено, що позов може бути пред`явлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов`язання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення.

При розгляді справ зазначеної категорії слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, необхідно встановити, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Отже, чинне законодавство не визнає самочинне будівництво об`єктом правового захисту, крім передбаченого ч. 3 ст. 376 ЦК України випадку, а тому правовими наслідками самочинного будівництва в разі звернення до суду відповідного органу є або знесення такого будівництва або проведення відповідної його перебудови.

Право на звернення до суду з таким позовом закон надає, зокрема, відповідному органу державної влади або органу місцевого самоврядування. Тобто, виходячи із аналізу вищевказаної норми закону, орган державної влади або орган місцевого самоврядування може заявити позов про перебудову і тільки у разі відмови особи, яка здійснила самочинне будівництво, здійснити таку перебудову, за позовом органу державної влади або органу місцевого самоврядування суд може винести рішення про його знесення.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

За змістом пункту 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва), знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Як зазначає Верховний Суд у своїй постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 685/1537/17-ц, Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Отже, позивач зобов`язана була довести факт самочинності будівництва, порушення її прав, як власника суміжної земельної ділянки та обґрунтованості захисту її прав лише у такий спосіб як знесення .

"Під час вирішення справи про знесення самочинного будівництва суд має встановити, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво від такої перебудови.

Разом із тим, матеріали справи не містять доказів про наявність будь-яких приписів щодо усунення порушень, як і відсутні докази того, що відповідач відмовлявся від перебудови об`єкта та що така перебудова об`єкта є технічно можливою.

Суд встановлює, що в матеріалах даної справи відсутні будь-які дані стосовно того, що відповідачу було видано припис стосовно самочинного будівництва в межах державного архітектурно-будівельного контролю, або в межах державного контролю по охороні земель та запропоновано добровільно усунути виявлені порушення.

Як зазначає Верховний суд у складі колегії суддів Третьої палати Касаційного суду 18 грудня 2019 року по справі № 127/23136/17 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки:

«З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року, справа № 725/5630/15-ц, провадження № 14- 341цс18 зазначила, що юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з предмета та підстав позову Вінницької міської ради, спірних правовідносин, які виникли щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Проте суд апеляційної інстанції не врахував, що у разі встановлення порушення суб`єктом містобудівної діяльності факту здійснення самочинного будівництва об`єктів нерухомого майна без відповідного дозволу, відповідний орган державної влади наділений повноваженнями на звернення з позовом до суду щодо знесення самочинно збудованого об`єкта нерухомого майна, як крайній захід, і лише тоді коли використані всі передбачені законодавством України заходи реагування за чотирьох умов, а саме: за умови складання припису щодо усунення порушень вимог містобудівного законодавства шляхом надання можливості відповідачеві для проведення відповідної перебудови; що вказане будівництво суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; за умови відсутності можливості проведення перебудови самочинно збудованого нерухомого майна; за умови, якщо особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовляється від проведення такої перебудови, при цьому відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову

Судом апеляційної інстанції не встановлено чи знесення частини капітальної житлової будівлі площею 47 кв. м не спричинить негативні наслідки для капітальної житлової будівлі в цілому, шляхом зміни властивостей за яких вона може використовуватись як житлова, адже в матеріа справи міститься лист виконавчого комітету Вінницької міської ради від 09 листопада 2016 року в якому вказано, що самочинно збудований житловий будинок зазначений літ «Е» з прибудовами зблокований з літньою кухнею «Б». Крім того в матеріалах справи міститься план земельних ділянок на якому зображені інші будівлі без їх ідентифікації. Разом з тим, суд апеляційної інстанції порушення прав позивача відповідачем шляхом спорудження означених будівель не перевірив. Колегія суддів зазначає, що судом апеляційної інстанції не досліджено можливість відновлення права позивача іншим шляхом ніж знесення паркану, частини капітальної житлової будівлі та капітальної будівлі, адже знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливо лише за умови, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від такої перебудови.

Відповідно до Постанови Третьої судової палати Касаційного цивільного суду № 296/1033/18 від 17.05.2021 року про визнання факту здійснення будівництва самочинного та зобов`язання знести прибудови.

«Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред 'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об 'єкта є неможливою.

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди мають встановити чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Заявник звернувся до суду з вимогами про знесення самовільно збудованої споруди, проте, у супереч нормам частини сьомої статті 376 України, просив вжити крайніх мір по усуненню порушень його прав. Натомість, першочергово повинна була бути заявлена вимога про проведення відповідної перебудови (усунення порушень добровільно), а у випадку відмови від її проведення - знесення самочинного будівництва за рахунок особи, яка його здійснила, у зв`язку з чим заявлені вимоги є передчасними.

Крім того, позивачем не надано доказів неможливості здійснення перебудови та про відмову відповідачів від її проведення.»

Щодо втручання у право на мирне володіння майном Верховний Суд у Постанові від 19 січня 2022 року по справі № 755/16890/17 зазначає наступне.

"Згідно з частиною першою статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є таке, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, та чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з таким втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Перевіряючи висновки апеляційного суду щодо правомірності втручання держави у право на мирне володіння майном ДЮСШ «Столиця-Спорт», Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки фактичним обставинам справи, зокрема доведеності незаконного будівництва ОСОБА_8 житлового будинку на земельній ділянці, що є державною власністю та прибережною захисною смугою з режимом обмеженої господарської діяльності, на якій будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних) категорично заборонено, та залишив поза увагою преюдиційні обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 травня 2017 року у справі № 2-2502/2010 щодо відсутності підстав для визнання права власності за ОСОБА_8 на об`єкт самочинного будівництва (житловий будинок площею 258,6 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_7 ).

Національне законодавство у сфері охорони земель водного фонду є чітким, зрозумілим і передбачуваним, а тому ОСОБА_8 та інші відповідачі, у тому числі ДЮСШ «Столиця-Спорт», як останній набувач об`єкта самочинного будівництва, в силу зовнішніх, об`єктивних та очевидних природних ознак розташування спірної земельної ділянки, могли і повинні були знати, що земельна ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги, на якій будівництво житлових будинків заборонено, а отже наслідки порушення вимог земельного та водного законодавства були для них передбачуваними."

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належним чином факт самовільного зайняття відповідачем конкретно визначеної земельної ділянки за наслідком перевірки уповноваження органом державного контролю. Акт та додана до нього План-схема на підставі якого встановлено факт зайняття земельної ділянки визнано судом неналежним доказом. Позивачем не доведено факт висловлення оформлення ОМР заперечень, щодо визнання права власності на самочину добудову, або встановлення порушення цих прав інших осіб, а також ознайомлення відповідача з вимогою про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Наявність цих, та інших викладених у рішенні недоліків не дозволяють суду задовольнити вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення, адже втручання державних органів у мирне володіння повинне бути чіткім, унормованим та передбачуваним для особи у користуванні його майном, а недотримання визначених законом процедур не повинно виправдовуватися лише невизначеною суспільною необхідністю.

Таким чином, суд вказує, що позовні вимоги заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах ОМР про звільнення земельної ділянки та знесення самочинного будівництва є передчасними, оскільки відсутній як припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері використання та охорони земель, так і не доведений факт обізнаності відповідача про факт встановлення провопорушення та його відмови.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову Заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, рішення державного реєстратора, звільнення земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений 24.04.2023 року.

Суддя А.В. Науменко

12.04.23