08.09.2023 Справа № 756/7246/23
Справа №756/7246/23
Провадження №2-з/756/164/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2023 року м. Київ

Суддя Оболонського районного суду м. Києва Тиха О.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним,

У С Т А Н О В И В:

У провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Mitsubishi Lancer, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , укладений 15.11.2022 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за № 7296/22/1/042179.

Ухвалою судді від 26.06.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у даній справі.

Одночасно з пред`явленням позову від позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій вона просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб Mitsubishi Lancer, 2007 року випуску, сірого кольору, VIN code: НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 .

Ухвалою суду від 15.06.2023 вищевказану заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

25.07.2023 судом розглянута повторна заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, за результатами розгляду якої постановлена ухвала, якою відмовлено у її задоволенні.

07.09.2023 року позивач звернулася до суду з заявою про забезпечення позову.

Необхідність забезпечення позову обґрунтована тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21.07.2022 у цивільній справі № 756/170/21 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача грошові кошти у розмірі 13 997,16 дол. США.

Станом на день ухвалення вказаного рішення транспортний засіб Mitsubishi Lancer, 2007 року випуску, сірого кольору, VIN code: НОМЕР_2 , перебував у власності ОСОБА_2 . Разом з тим, розуміючи наслідки виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21.07.2022, з метою ухилення від відповідальності, ОСОБА_2 було відчужено вказаний транспортний засіб ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 15.11.2022.

Крім того, заявником зазначено, що за існуючою інформацією 12.08.2023 вказаний транспортний засіб було перереєстровано на ОСОБА_4 , у зв`язку з чим вона має побоювання, що відповідач ОСОБА_2 може розпорядитися автомобілем і знову відчужити його на користь інших осіб, що унеможливить виконання рішення суду про стягнення з нього боргу.

З метою запобігання подальшого переоформлення автомобіля на третіх осіб, просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на вищевказаний транспортний засіб.

В порядку, визначеному ч. 1 ст. 153 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати заяву про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, ознайомившись з матеріалами справи, суд приходить до наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 ст. 151 ЦПК України визначено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно п. 1 та 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачено можливість забезпечення позову накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Положеннями ч. 3 ст. 153 ЦПК України передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Відповідно до абз. 1 ч. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 13.01.2020 у справі №922/2163/17 Верховний Суд зазначив, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Особа, яка подала заяву про забезпечення, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів із врахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної заяви, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.

В обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб, позивач зазначає, що відповідачем ОСОБА_2 неодноразово здійснювалась реалізація автомобіля Mitsubishi Lancer, 2007 року випуску, сірого кольору, VIN code: НОМЕР_2 , останній раз 12.08.2023, з метою ухилення від виконання судового рішення, яким з нього на користь позивача стягнуто грошові кошти. Разом з тим, вказані твердження позивача про перепродаж автомобіля ОСОБА_2 є неспроможними, оскільки з матеріалів справи убачається, що автомобіль Mitsubishi Lancer, 2007 року випуску, 16.11.2022 був перереєстрований за ОСОБА_3 .

Крім того, вкотре суд наголошує, що заявлені позивачем вимоги про визнання договору купівлі-продажу автомобіля носять немайновий характер, позивачем не заявляються вимоги щодо визнання за нею права власності на вказаний автомобіль, саме автомобіль як річ, тобто як предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки, не є предметом спору у даній справі. Обгрунтовуючи свої вимоги позивач наголошує на тому, що у відповідача ОСОБА_2 перед нею залишився не виконаним обов`язок по поверненню грошових коштів, проте і це не є предметом розгляду даної справи.

За наведених обставин відсутні підстави вважати, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду в майбутньому, у разі задоволення позову.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, судом враховано, що відповідно до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reason able relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

Також суд виходить з презумпції правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України), а також принципу непорушності права власності, згідно з яким право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінивши обґрунтованість та співмірність вимог заявника щодо забезпечення позову з обсягом позовних вимог та підставами позову, а також наведені обставини для вжиття заходів забезпечення позову, суд приходить до висновку, що заявником не надано доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, у зв`язку з чим заява про вжиття заходів забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 2, 149, 150, 153, 353, 355 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з моменту її підписання суддею.

Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручені у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.О.Тиха