ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 593/1164/21Головуючий у 1-й інстанції Музика Я.М.
Провадження № 22-ц/817/546/23 Доповідач - Гірський Б.О.
Категорія - 311000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Гірський Б.О.

Суддів - Бершадська Г. В., Дикун С. І.,

за участю секретаря - Панькевич Т.І.

адвоката Моленя Р.Б.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 593/1164/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 27 березня 2023 року, ухвалене суддею Музикою Я.М., в справі за позовом ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства Бережанський обласний дитячий гастроентерелогічний санаторій Тернопільської обласної ради про визнання наказу про звільнення незаконним, його скасування, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу , -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона працювала на посаді «кухонний робітник» в комунальному некомерційному підприємстві «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради (далі - КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради).

Наказом Генерального директора (головного лікаря), голови ліквідаційної комісії КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради Лужної Н.М. №86-к від 19.12.2019 року працівників, в тому числі, і позивача звільнено 28.12.2019 року у зв`язку з ліквідацією підприємства.

Із даним наказом в частині звільнення ОСОБА_1 не згідна, вважає його незаконним, таким, що порушує її трудові права, оскільки підставою звільнення працівників є рішення Тернопільської обласної «Про ліквідацію окремих закладів охорони здоров`я - об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області та перейменування Тернопільського обласного центру комплексної реабілітації осіб з інвалідністю» №1430 від 17.09.2019 року, яке скасовано постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2021 року у справі №500/320/20.

З моменту набрання вказаною постановою законної сили відповідач не вчинив жодних заходів щодо поновлення позивача на роботі.

Крім цього, відповідач не взаємодіяв із громадськістю і трудовим колективом закладу при вирішенні питання про ліквідацію медичного закладу. Працівники закладу, в тому числі і позивач, не були персонально повідомлені про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці до звільнення, не було запропоновано іншої роботи. Відповідачем не було проведено консультацій з первинною профспілковою організацією КНП «Бережанського обласного дитячого гастроентерологічного санаторію» Тернопільської обласної ради щодо запобігань звільненню працівників, в тому числі позивача.

У зв`язку з наведеним просила суд визнати незаконним та скасувати наказ Генерального директора (головного лікаря), голови ліквідаційної комісії КНП «Бережанського обласного дитячого гастроентерологічного санаторію» Тернопільської обласної ради Лужної Н.М. «Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією підприємства» №86-к від 19.12.2019 року в частині звільнення з роботи ОСОБА_1 з 28.12.2019 року, у зв`язку з ліквідацією підприємства, п.1 ст.40 КЗпП України; поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді «кухонний робітник» КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради; стягнути з КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 53551,73 грн; вирішити питання про стягнення судових витрат.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 27 березня 2023 року в задоволенні позову відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що строк звернення до суду для захисту своїх прав нею пропущено з поважних причин.

Зазначила, що її, як і інших працівників, було введено в оману, оскільки керівник санаторію ОСОБА_2 запевняла, що усіх буде прийнято на роботу у новостворений заклад.

З метою врегулювання ситуації яка склалася, окремими звільненими працівниками санаторію, а саме: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (які представляли інтереси усіх звільнених працівників на підставі усної домовленості) 27.01.2020 року подано позов до Тернопільського окружного адміністративного суду про визнання незаконним і скасування рішення Тернопільської обласної ради №1430 від 17.09.2019 р. на підставі і на виконання якого й було прийнято оскаржуваний наказ відповідача.

Вказує, що причини пропуску нею строку позовної давності пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами та труднощами, які не залежали від волі позивача та унеможливлювали своєчасне звернення до суду з позовом.

Відзиву на апеляційну скаргу, у визначений судом строк, не подано.

В судовому засіданні представник апелянта адвокат Молень Р.Б. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників цивільного процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді «кухонний робітник» в КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради.

Наказом Генерального директора (головного лікаря), голови ліквідаційної комісії КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради Лужної Н.М. №86-к від 19.12.2019 року, працівників згідно зі списком (додатком) 28.12.2019 року звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з ліквідацією підприємства (а.с.5).

До вказаного наказу, як додаток, долучено список працівників КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради, що підлягають звільненню у зв`язку з ліквідацією підприємства. У ньому під порядковим номером 28 зазначена ОСОБА_1 «кухонний робітник» та навпроти вказаного прізвища міститься рукописний текст в графі «дата та підпис працівника про ознайомлення з наказом та отримання його копії» - 28.12.2019 року та особистий підпис позивача (а.с.6-7).

Підставою для прийняття вказаного наказу про звільнення було рішення одинадцятої сесії шостого скликання Тернопільської обласної ради №1430 від 17.09.2019 року «Про ліквідацію окремих закладів охорони здоров`я - об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області та перейменування Тернопільського обласного центру комплексної реабілітації осіб з інвалідністю», з якого слідує, що юридичну особу - комунальне некомерційне підприємство «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради () слід припинити шляхом ліквідації (а.с. 8-11).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2021 року у справі №500/320/20, яка є чинною, скасовано рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.09.2020 року та ухвалено нове рішення, яким визнано протиправним та скасовано рішення одинадцятої сесії шостого скликання Тернопільської обласної ради «Про ліквідацію окремих закладів охорони здоров`я об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області та перейменування Тернопільського обласного центру комплексної реабілітації осіб з інвалідністю» №1430 від 17.09.2019 року (мотивоване порушенням порядку оприлюднення проекту спірного рішення та незабезпечення його обговорення під час сесії ради).

Із повідомлення КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради від 26.09.2019 року за №35 вбачається, що ОСОБА_1 була письмово попереджена про те, що у зв`язку із припиненням юридичної особи КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради шляхом ліквідації відповідно до рішення Тернопільської обласної ради від 17.09.2019 року №1430, вона підлягає звільненню із займаної посади згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України 24.12.2019 року (а.с.45).

Вказане повідомлення підписано та отримано позивачкою, що стверджується її підписом.

Можливість її переведення на іншу роботу, за її згодою, не обговорювалась.

Із особової картки позивачки форми № П-2 та книги обліку - руху трудових книжок та вкладишів до них, вбачається, що ОСОБА_1 звільнена із вищевказаного місця роботи 28.12.2019 року наказом №86-к від 19.12.2019 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Трудову книжку позивачка отримала, про що свідчить її підпис (а.с.40-41).

Відповідно до повідомлення №164 адміністрація КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради 23.09.2019 року письмово повідомляла голову профспілки ОСОБА_5 про те, що відповідно до рішення одинадцятої сесії Тернопільської обласної ради шостого скликання №-1430 від 17.09.2019 року, буде припинено юридичну особу - КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради та з 24.12.2019 року планується вивільнення працівників у зв`язку з ліквідацією Бережанського санаторію (а.с.47).

Вказані факти й обставини не заперечуються учасниками справи.

В силу ст.43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно із ст.5-1 КЗпП України однією з гарантій забезпечення права громадян на працю, серед інших є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною 1 ст.21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору, серед інших, є його розірвання з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Згідно із п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст.40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

В силу вимог ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згідно із п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року в справі №273/212/16-ц.

За правилами частини другої ст.235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для прийняття оспорюваного наказу про звільнення позивачки було рішення одинадцятої сесії шостого скликання Тернопільської обласної ради №1430 від 17.09.2019 року, яке скасовано постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2021 року у справі №500/320/20.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що підстави незаконності звільнення позивачки відповідачем фактично не заперечені, лише подано заяву про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду із заявленими вимогами.

За вказаних обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскільки позивачка звільнена з роботи саме у зв`язку з ліквідацією КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради, після визнання судовим рішенням такої ліквідації незаконною і відновлення роботи організації, вона мала право бути поновленою на раніше займану посаду у цьому підприємстві, тобто вимоги позивачки є обґрунтованими.

Разом з тим, вирішуючи заявлені позовні вимоги, апеляційний суд враховує норми, передбачені ст.233 КЗпП України, якою визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 47 КзпП України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно із п.4 постанови Пленуму Верховного Суду від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлений ст.233 КЗпП України строк звернення до суду застосовується судом незалежно від заяви сторін і пропущення такого строку є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. У разі пропуску передбачених строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд з`ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін.

17.11.2021 року КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради подало заяву про застосування строків позовної давності у справі (а.с. 34-38).

Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є ЦК України, який встановлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Стаття 257 ЦК України встановлює загальний строк позовної давності - три роки, проте КзпП України встановлює спеціальну позовну давність для спорів в межах трудових відносин.

Передбачений ст.233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору і такий строк, у разі його пропуску з поважних причин, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Поряд з цим, вказаною нормою трудового законодавства не визначено переліку причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору та їх поважності, оскільки така обставина визначається в кожному випадку окремо, залежно від конкретних обставин.

Безумовним є те, що поважними причинами пропуску строку, встановленого в ч.1 ст.233 КЗпП України, слід визнавати ті причини, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення особи до суду та які підтверджені належними й допустимими доказами.

Підстави пропуску строку, визначеного ст.233 КЗпП України, можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Наявність таких об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

Виходячи із фактичних, встановлених у справі обставин, апеляційний суд не вважає доведеним стороною позивача обставин, які б свідчили про наявність будь-яких перешкод, які б об`єктивно перешкоджали їй, як звільненому працівнику, в реалізації її права на оскарження рішення роботодавця щодо її звільнення в місячний строк (звільнена з роботи 28.12.2019 року, з позовом звернулася 20.09.2021 року).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачкою без поважних причин пропущено строк звернення до суду, тому в задоволенні її позовних вимог про визнання наказу про звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення позивачки на роботі слід відмовити, у зв`язку з пропуском нею строку, визначеного законодавством на звернення до суду.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Оскільки вирішення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу безпосередньо залежить від вирішення вимоги про поновлення на роботі та є похідною від такої вимоги, тому до задоволення не підлягає.

Згідно із ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 27 березня 2023 року підлягає зміні в його мотивувальній частині шляхом викладення її в редакції даної постанови.

Судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, слід покласти на позивача в межах сум, ним понесених.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 27 березня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді покласти на ОСОБА_1 в межах сум, нею понесених.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 липня 2023 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Дикун С.І.

Бершадська Г.В.