ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого судді Максюти Ж.І.

суддів Барильської А.П.,Зайцевої С.А.

за участю секретаря Ніколиної А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - адвоката Істамової Ірини Володимирівни на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 листопада 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , третя особа Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про виселення та зняття з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі-АТ КБ «Приватбанк» банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 (в подальшому помилково зазначене позивачем ім`я « ОСОБА_6 » уточнено на правильне ім`я « ОСОБА_7 »), третя особа Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про виселення та зняття з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що 29.10.2016 року АТ КБ «Приватбанк», в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок, загальною площею 263,70 кв.м., житловою площею 130,20 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 20.12.2005 року і зареєстрував своє право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проживання та реєстрація у будинку відповідачів перешкоджає йому реалізовувати повною мірою своє право власності. Посилаючись на статті 319, 321 ЦК України, позивач просив виселити відповідачів без надання іншого жилого приміщення та стягнути з них судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 листопада 2022 року в задоволені позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , третя особа Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про виселення та зняття з реєстраційного обліку відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням суду, Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, безпідставно відмовив у задоволенні позову.

Зокрема, зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 40 ЗУ Про іпотеку після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

На виконання положення ч. 1ст.109 ЖК Української РСР позивачем було направлено відповідачу письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак останніми законні вимоги позивача були проігноровані та нерухомість не була передана позивачу у вільне користування, а отже у позивача не залишилось іншого вибору, окрім звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

27 березня 2023 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Наголошувала на тому, що виселення ОСОБА_2 разом з членами ії родини можливо тільки з наданням іншого постійного жилого приміщення, адже нерухоме майно, що було передано в іпотеку для отримання кредиту не було придбано за кредитні кошти, а належало відповідачу ще до отримання кредиту ОСОБА_1 ,

Зокрема, зазначає, що застосування ст. 40 ЗУ Про іпотеку у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення не може бути застосовано судом.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення виходячи з наступного.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 20 грудня 2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №DNG0GA00005658 від 20.12.2005 року, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 190 000 доларів США для будівництва, а також у розмірі 10 261, 34 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір іпотеки №DNGOGA00005658, предметом якого є житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 263,70 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 01 вересня 2005 року Виконавчим комітетом Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради, а також земельна ділянка розміром 0,0793 га. Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Зайченко 1.А. та зареєстрований в реєстрі за № 85.

Внаслідок невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором №DNG0GA00005658 від 20.12.2005 року, АТ КБ «Приватбанк» у 2016 році звернувся до приватного нотаріусу Зайченко І.А., який зареєстрував прав власності на вказаний будинок та земельну ділянку за АТ КБ «ПриватБанк» у встановленому Законом України «Про іпотеку», право власності на предмет іпотеки на підставі застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя.

29.10.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко І.А. на звернення позивача ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку позасудового стягнення на предмет іпотеки, зареєстровано право власності за ПАТ КБ «Приватбанк» на будинок загальною площею 263,70 кв.м., житловою площею 130,20 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 20.12.2005 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Зайченко І.А. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 7499 за ПАТ КБ «Приватбанк» (інформаційна довідка №71802377 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 31.10.2016 року).

14.06.2017 року АТ КБ «Приватбанк» направив відповідачам претензію з вимогою про добровільне звільнення в тридцятиденний строк житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 із одночасним зняттям з реєстраційного обліку.

Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивач визначив спосіб для відновлення порушених прав, шляхом виселення відповідачів з житлового будинку, який зареєстрований за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на норми матеріального права, а саме положення ст.ст.317, 319, 321, 391 ЦК України, мотивуючи свою позицію тим, що реєстрація та проживання у житловому будинку відповідачів створюють АТ КБ «ПриватБанк» перешкоди у користуванні належним на праві власності майном.

При набутті у власність предмета іпотеки позивачем АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до вимог ч.2 ст.109 ЖК УРСР, існувала заборона виселення боржника за кредитним договором без надання останнім іншого житлового приміщення.

При цьому, набуваючи спірне житлове приміщення у власність на підставі іпотечного договору від 20.12.2005 року, банк був обізнаний про наявність осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні та про ризики, пов`язані з набуттям у власність спірної нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 .

Матеріалами справи підтверджено, що у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 станом на день розгляду справи фактично зареєстровані та проживають: ОСОБА_8 (1924 р.н.), ОСОБА_1 (1955 р.н), ОСОБА_2 (1957 р.н.), ОСОБА_3 (1976 р.н.), що діє в інтересах малолітніх ОСОБА_9 (2018 р.н.) та ОСОБА_4 (2013 р.н.).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира, що передана в іпотеку, була набута відповідачем у власність не за рахунок кредитних коштів. Позивачем не доведено належними доказами та не надано суду відомостей про можливість надання позивачем одночасного з вирішенням питання про виселення із спірної квартири відповідача з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом.

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону.

Відповідно до частини другої статті 39 Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно з частиною першою статті 40 Закону звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутися з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Тлумачення частини другої статті 109 ЖК УРСР, з урахуванням змісту статті 379, глави 26 ЦК України дають підстави дійти висновку, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону, так і частини другої статті 109 ЖК Української РСР.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Відповідні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 219/4394/16-ц.

Колегія суддів наголошує на тому, що, з урахуванням положень статті 47 Конституції України, статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, виселення з іпотечного майна відбувається при реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на іпотечне майно, чого у спірних правовідносинах судом першої інстанції не встановлено.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина перша та друга статті 367 ЦПК України).

Попри вимоги частини третьої статті 12, частин другої та четвертої статті 83 ЦПК України позивач не зазначив в позовній заяві такої підстави позову для виселення як те, що відбулося звернення стягнення на зазначений предмет іпотеки, що є підставою для виселення усіх осіб, які в ньому проживають на підставі статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, а зміни підстав позову в суді апеляційної інстанції не передбачено нормами ЦПК України.

Позивач не посилався та не доводив порушення обов`язку суду першої інстанції щодо збирання ним доказів у цій цивільній справі відповідно до умов частини другої статті 13 ЦПК України. Суд, за деяким виключенням, не здійснює самостійне збирання доказів на користь однієї із сторін спору, оскільки це є порушенням вимог ЦПК України, зокрема статті 6 та частини другої статті 12, відповідно до яких суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності сторін спору перед законом та судом.

При цьому треба враховувати, що згідно із частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, цей позов заявлений не як позов про виселення з предмета іпотеки, на яке було звернене стягнення.

Посилання апеляційної скарги на недобросовісну поведінку іпотекодавця, порушення нею умов договору можуть свідчити про наявність підстав для застосування до сторони договору відповідних правових наслідків, встановлених договором іпотеки або законом.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду та задоволення позову про виселення відповідачів та зняття їх з реєстраційного обліку та не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - адвоката Істамової Ірини Володимирівни - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: А.П. Барильська

С.А. Зайцева