Справа № 344/6119/22
Провадження № 22-ц/4808/638/23
Провадження № 22-ц/4808/639/23
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О.В.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.,

секретаря Мельник О.В.

за участю представника апелянта адвоката Парфана Т.Д.,

представника відповідача адвоката Рогів Т.Р.,

представника відповідача Бахур Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скарг у представника ОСОБА_1 адвоката Парфана Тараса Дмитровича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 березня 2023 року та додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2023 року, ухвалені у складі судді Шамотайла О.В. в м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсними рішення Івано-Франківської міської ради, державних актів на право власності на земельну ділянку та свідоцтва про право на спадщину за заповітом,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2022 року адвокат Парфан Т.Д. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсними рішення Івано-Франківської міської ради, державних актів на право власності на земельну ділянку та свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_3 , якому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу належав житловий будинок, що за адресою: АДРЕСА_1 (раніше - АДРЕСА_2 ). Житловий будинок разом з господарськими спорудами розташований на земельній ділянці площею 0,1771 га, право власності на яку ОСОБА_3 за час свого життя не оформив.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 , окрім позивачки були дружина ОСОБА_4 , дочка ОСОБА_5 та син ОСОБА_6 . Кожен із спадкоємців отримав право на спадкування 1/8 частки домоволодіння після смерті ОСОБА_3 . Водночас дружина померлого отримала також право на виділення 4/8 частки домоволодіння, оскільки будинок був придбаний останнім за час перебування із нею у шлюбі.

21 травня 2002 року виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради за результатом розгляду заяви ОСОБА_7 рішенням № 182 передав їй у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд.

07 листопада 2002 року ОСОБА_7 на підставі вказаного рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради отримала державний акт на право власності на землю серії ІІ-ІФ № 035162 та відповідно стала одноосібним власником спірної земельної ділянки.

Представник позивачки вважає, що рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та державний акт на право власності на землю, видані ОСОБА_8 підлягають визнанню недійсними, виходячи із принципу слідування земельної ділянки за будівлею. Крім того, оскільки ОСОБА_7 розпорядилася на користь ОСОБА_2 майном, яке набула у власність незаконно, визнанню недійсними підлягають також свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане після смерті ОСОБА_7 та державний акт на право власності на земельну ділянку, яке ОСОБА_2 отримала на підставі такого свідоцтва.

Враховуючи викладене, представник позивачки просив суд визнати недійсним рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 21 травня 2002 року № 182 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_7 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним державний акт на право власності на землю серії ІІ-ІФ № 035162 від 07 листопада 2002 року, виданий ОСОБА_7 ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 1-254 від 03 лютого 2006 року в частині успадкування ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0,10 га; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 577525 від 21 березня 2009 року, виданий ОСОБА_2 , судові витрати стягнути з відповідачів.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що судом не встановлено і не підтверджено набуття позивачкою права, яке вона вважає порушеним, а тому відсутні підстави для констатації порушення такого права. При цьому суд вказав, що не реалізоване право не є тотожним порушеному праву.

Щодо заяви сторони відповідача про застосування позовної давності, суд вказав, що оскільки відсутні підстави для задоволення позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю, то відсутні підстави і для застосування до таких вимог позовної давності.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн.

Додаткове рішення суду мотивоване тим, що відповідачка ОСОБА_2 надала докази на підтвердження понесення нею витрат на правову допомогу у розмірі 10000 грн, позивачка не заявила про їх неспівмірність чи про завищення розміру таких витрат, а тому суд першої інстанції уважав, що вказана сума підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

Представник ОСОБА_1 адвокат Парфан Т.Д. подав апеляційну скаргу на рішення та додаткове рішення суду. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах.

Зокрема, представник апелянтки вказує на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що 12 серпня 1992 року ОСОБА_1 в порядку спадкування стала співвласницею житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що за адресою: АДРЕСА_1 , а отже, враховуючи норми статті 30 Земельного кодексу України в редакції від 13 березня 1992 року, поряд з іншими співвласниками набула право користування земельною ділянкою, на якій такий будинок розташований. З огляду на це, передача земельної ділянки в одноосібну власність ОСОБА_8 за рішенням виконавчого комітету органу місцевого самоврядування та видача на її ім`я державного акта на право власності на землю є порушення законних прав та інтересів позивачки, а тому суд зобов`язаний був захистити порушене право останньої та визнати недійсними такі рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування, державний акт та видані в подальшому на їх підставі документи.

Також представник апелянтки звертає увагу на неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 738/2150/18, від 09 грудня 2020 року у справі № 642/3950/17 та висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17, від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16.

Зважаючи на незаконність рішення суду, представник апелянтки зазначає і про необхідність скасування додаткового рішення суду.

Із урахуванням викладеного, просить оскаржувані рішення та додаткове рішення суду скасувати, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити. Судові витрати стягнути з відповідачів.

Позиція інших учасників справи

Представник Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечила, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, а рішення суду першої інстанції законним.

Зазначила, що суд першої інстанції правильно встановив, що спадкодавець ОСОБА_3 не був власником земельної ділянки і така не була за ним оформлена, а отже, право на земельну ділянку відсутнє і у його спадкоємиці ОСОБА_1 . При цьому остання може реалізувати своє право на безоплатне набуття у власність земельної ділянки у порядку встановленому Земельним кодексом України. Вважає, що доводи апеляційної скарги щодо одноосібного володіння ОСОБА_2 спірною земельною ділянкою є помилковими, оскільки житловий будинок, співвласницею якого є позивачка розташований на земельній ділянці площею 0,1771 га, водночас оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради було передано земельну ділянку площею 0,10 га.

Звертає увагу суду на те, що позивачка пропустила строк звернення до суду із цим позовом, оскільки про рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 182 від 21 травня 2002 року, на підставі якого ОСОБА_7 було видано державний акт, знала з 2012 року, а з позовом звернулася у травні 2022 року, при цьому не зазначила жодної поважної причини, яка би об`єктивно перешкоджала їй звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Просить залишити скаргу без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідачка ОСОБА_2 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Заяви (клопотання) учасників справи

У судовому засіданні представник апелянтки ОСОБА_1 адвокат Парфан Т.Д. вимоги скарги підтримав, просив таку задоволити.

Представник відповідача Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради - Бахур Н.В. скаргу не визнала просила її відхилити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокатка Рогів Т.Р. апеляційну скаргу не визнала, вважає її безпідставною та просила відмовити в її задоволенні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

18 квітня 1959 року ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_3 купив домоволодіння, що в АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим ОСОБА_10 , нотаріусом Станіславської Державної нотаріальної контори.

Згідно із актом, що міститься в інвентаризаційній справі будинку АДРЕСА_1 , що витребувана апеляційним судом, складеним представником Міськінвертарбюро від 06 лютого 1959 року, вказане будинковолодіння розташоване на земельній ділянці площею 1771,4 кв.м.

Зазначене також підтверджується генеральним планом (схемою) будинковолодіння, що міститься на аркуші справи № 148.

Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 07 серпня 2019 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18 січня 1994 року ОСОБА_11 , державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори, спадкоємцем ОСОБА_3 є дочка ОСОБА_2 до 1/8 долі спадкового майна, яке складається з одного житлового будинку по АДРЕСА_3 .

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської Ради від 21 травня 2002 року № 182 затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації і передано в приватну власність ОСОБА_7 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1000 га, що за адресою: АДРЕСА_1 .

07 листопада 2002 року ОСОБА_7 на підставі зазначеного рішення виконавчого комітету видано державний акт на право приватної власності на землю.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 20 липня 2003 року ОСОБА_12 , державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори, спадкоємцем 1/8 частини спадкового майна ОСОБА_3 житлового будинку в АДРЕСА_1 є ОСОБА_7

20 липня 2004 року ОСОБА_12 , державний нотаріус Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори посвідчила, що ОСОБА_7 , яка є дружиною ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить право власності на 1/2 частку в спільному майні, набутому подружжям за час шлюбу. Спільне майно подружжя складається з житлового будинку, що в АДРЕСА_1 .

03 лютого 2006 року ОСОБА_13 та ОСОБА_2 уклали договір про розподіл спадкового майна, відповідно до якого у власність ОСОБА_13 перейшло 2/3 частини грошових вкладів з процентами в філії № 6 Івано-Франківського обласного управління Ощадного банку України та компенсації до цих же рахунків, а у власність ОСОБА_2 перейшла 1/8 частина житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що в АДРЕСА_1 . Договір посвідчено ОСОБА_12 , державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 1-249.

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Право власності на спірну земельну ділянку після її смерті перейшло до ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 03 лютого 2006 року, посвідченим ОСОБА_12 , державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори.

На підставі зазначеного свідоцтва ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку.

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з частиною першою, другою статті 30 ЗК України 1990 року (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 ) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2021 року в справі № 211/7117/13-ц (провадження № 61-6812св19) зазначено, що домоволодінням є житловий будинок з прилеглою до нього земельною ділянкою та належними йому господарськими спорудами та будівлями.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18, пункти 8.3 - 8.5) зробила висновок про те, що правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, у разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (у період з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України; стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 05 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) звернула увагу на принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, оскільки забезпечує цивільний оборот вказаних об`єктів з урахуванням природи речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що право позивачки у спірних правовідносинах не порушено. Після смерті ОСОБА_3 , будинок перейшов у власність кількох співвласників, відповідно, у них виникло також право спільного користування відповідною частиною земельної ділянки, на якій розміщене це будинковолодіння і яка необхідна для його обслуговування. Набувши право власності на 1/8 частину житлового будинку після смерті свого батька ОСОБА_3 , у ОСОБА_1 одночасно виникло право на оформлення за нею частини земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування належної їй частки будинку.

Посилання суду першої інстанції на відсутність у спадкодавця ОСОБА_3 права власності на спірну земельну ділянку, як на обґрунтованість своїх висновків не підтверджує їх правильність, оскільки за відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки під час переходу права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). Тобто до нового власника будинку перейшло право користування ділянкою біля будинку на тих самих умовах, що і в попереднього.

Водночас, колегія суддів уважає, що позивачкою заявлено вимоги, які не забезпечать відновлення її прав, тобто обрано неефективний спосіб захисту порушеного права.

Так, відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

В даному випадку, беззаперечним є той факт, що за будинком АДРЕСА_1 , (після перейменування АДРЕСА_1 , обліковувалася земельна ділянка 1771,40 м.кв. Це встановлено апеляційним судом із витребуваної інвентаризаційної справи № 4733 по будинку АДРЕСА_1 та реєстраційної справи на зазначений будинок.

Як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи, під час продажу гр. ОСОБА_9 гр. ОСОБА_3 будинку згідно договору купівлі-продажу від 18.04.1959, питання земельної ділянки не було обумовлено, однак згідно чинної на той час норми ст. 30 ЗК УРСР до ОСОБА_3 перейшло право користування земельною ділянкою на тих же правах, що і в попереднього власника. Однак своє право на земельну ділянку батько позивачки не оформив. Після його смерті, позивач будучи одним із співвласників будинку в порядку спадкування, також отримала право на оформлення своєї частки.

Однак у 2002 році її мати ОСОБА_7 приватизувала частину цієї ділянки і передала її за заповітом сестрі ОСОБА_2 .

Вбачаючи в таких діях порушення свого права, ОСОБА_1 звертаючись до суду із цим позовом, просила суд визнати недійсним рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 21 травня 2002 року № 182 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_7 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним державний акт на право власності на землю серії ІІ-ІФ № 035162 від 07 листопада 2002 року, виданий ОСОБА_7 ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 1-254 від 03 лютого 2006 року в частині успадкування ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0,10 га; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 577525 від 21 березня 2009 року, виданий ОСОБА_2 .

Однак скасування правовстановлюючих документів відповідачки не призведе до захисту її права як власника частки в нерухомості на отримання права користування земельною ділянкою, оскільки не забезпечить відновлення порушених прав позивачки.

Позивачка вимог про захист свого права не заявляла, тому суду слід було відмовити саме з підстави обрання неправильного способу захисту порушеного права. Така правова позиція викладена і у постанові ВС від 14.06.2023 у справі № 344/4108/20 (провадження 61-3491/св22).

При цьому, позивачка про виділення їй земельної ділянки у встановленому порядку до органу місцевого самоврядування не зверталася, доказів щодо розміру частки, яка відповідає розміру частки в будинку необхідної для її обслуговування не представила.

Отже, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити з інших підстав.

Оскільки суд відмовив в задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх недоведеністю, то відсутні підстави для застосування до таких позовних вимог строку позовної давності.

З огляду на наведене, відсутні підстави для скасування додаткового рішення.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Парфана Тараса Дмитровича задоволити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 березня 2023 скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсними рішення Івано-Франківської міської ради, державних актів на право власності на земельну ділянку та свідоцтва про право на спадщину за заповітом відмовити.

Додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 липня 2023 року.

Суддя-доповідач: Л.В. Василишин

Судді: В.Д. Фединяк

І.О. Максюта