Справа № 182/5236/21
Провадження № 2/0182/177/2023
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13.07.2023 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Кобеляцької - Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи виконавчий комітет Нікопольської міської ради та Виконавчий комітет Саксаганської районної ради м.Кривий Ріг, про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи виконавчий комітет Нікопольської міської ради та Виконавчий комітет Саксаганської районної ради м.Кривий Ріг, про визначення місця проживання дитини.

Свої вимоги мотивує тим, що 02 вересня 2015 року між ним та відповідачкою по справі було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 21 лютого 2019 року шлюб між ними було розірвано і після припинення спільного проживання дитина залишилась проживати з ним. При цьому, відповідачка як мати дитини покинула її і місце фактичного проживання відповідачки йому наразі не відоме, що позбавляє його врегулювати спір в позасудовому порядку. Відповідачка життям дитини не цікавиться, матеріально не забезпечує, в той час, коли він разом зі своєю дружиною забезпечують дитину усім необхідним та створюють належні умови для проживання і нормального розвитку дитини. Тому, з вищевикладених підстав змушений звернутись до суду та просить визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним та за адресою: АДРЕСА_1 . А також стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2022 року по даній справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.82-83).

Позивач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не прибув, а 24 лютого 2023 року та 13 липня 2023 року на адресу суду надав заяву, в якій просив суд розгляд справи проводити за своєї відсутності (а.с.119). Крім цього, в судове засідання прибув його представник ОСОБА_4 , яка викладені обставини в позові підтримала та просила суд вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, в судове засідання не з`явилась, при цьому, своїм правом, визначеним ст.178 ЦПК України, не скористалась, відзиву на позовну заяву не надала. 13 квітня 2023 року від її представника ОСОБА_5 на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи для надання строку для ознайомлення з матеріалами справи та підготовки матеріалів для подання відзиву на позовну заяву (а.с.125). Судом, у відповідності до вимог чинного законодавства, розгляд справи було відкладено до 13 липня 2023 року. В призначене судове засідання ані відповідачка, ані її представник не прибули, відзив або заперечення ними також суду надані не були, натомість, представник відповідача на адресу суду надала клопотання про зобов`язання позивача по справі забезпечити явку в судове засідання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини та для з`ясування думки дитини щодо місця проживання (а.с.149-151). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2023 року в задоволенні клопотання було відмовлено (а.с.152).

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Нікопольської міської ради Буряк А.С. та представник Виконавчого комітету Саксаганської районної ради м.Кривий Ріг Крещук А. надали заяву про розгляд справи за їх відсутності та просили ухвалити рішення, у відповідності до вимог чинного законодавства (а.с.120, 123).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Як встановлено судом, 02 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони по справі мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить актовий запис № 806, складений Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.10). Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 21 лютого 2019 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.8). Як вбачається з довідок та характеристик, дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ученицею третього класу (а.с.12-13). Фактично проживає разом з батьком та перебуває на його утриманні (а.с.15). З акту обстеження матеріально - побутових умов проживання від 20 жовтня 2022 року, складеного комісією Служби у справах дітей Нікопольської міської ради вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 створені належні умови для проживання сім`ї та дитини в цілому (а.с.95). При цьому, у відповідності до матеріалів та вищевказаного акту, малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з воєнними діями, які склались на території м.Нікополя, з серпня 2022 року перебуває у родині дядька позивача ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 . Крім цього, Службою у справах дітей Нікопольської міської ради 23 листопада 2022 року було прийнято рішення про затвердження висновку про доцільність визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 (а.с.91-93). В матеріалах справи міститься пояснення малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно якого дитина зазначає, що проживає та має бажання і надалі проживати разом з батьком та його дружиною ОСОБА_7 , які про неї піклуються та забезпечують усім необхідним (а.с.97). При цьому, в даному поясненні міститься посилання на ту обставину, що вона на даний час тимчасово проживає у дядька ОСОБА_6 з тієї причини, що її батько ОСОБА_1 проходить службу у ЗСУ. З пояснень дитини вбачається, що мати її життям не цікавиться і вона з нею не спілкується (а.с.121). Службою Саксаганського району у м.Кривий Ріг 01 травня 2023 року було складено висновок про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком. Зі складеного висновку вбачається, що між сторонами наявний спір щодо визначення місця проживання дитини, про яку піклується батько ОСОБА_1 , в той час, коли мати дитини ОСОБА_2 не приділяє дитині достатньої уваги, не виховує, не цікавиться її життям та перебуває за межами України - в Республіці Польща (а.с.135-136).

Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, що мають виключні обставини, розлучати з матір`ю.

Декларація прав дитини від 20.11.1959 року, на принцип 6 якої останнім часом часто посилався в справах Верховний Суд України (зокрема, справі № 6-2445цс16), не є міжнародним договором. Декларація прав дитини прийнята Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 1386 (XIV) від 20 листопада 1959 року та не передбачає будь-яких інших умов надання згоди на її обов`язковість державами-членами ООН. Згідно зі статтею 9 Статуту ООН, Генеральна Асамблея складається з усіх членів Організації. У контексті міжнародного права такі документи як декларації міжнародних організацій відносяться до так званого «softlaw» і з формально-юридичної точки зору не є тим жорстким правом, яке зобов`язує державу діяти в певний спосіб.

Відтак, принцип ст.6 Декларації, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити безальтернативно й категорично таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі статті 141 Сімейного кодексу України, так і зі змісту Конвенції про права дитини.

Під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Для гармонійного морального та психічного розвитку дітей необхідні стабільні умови проживання, відчуття захищеності, підтримка найближчих для них людей, якими вони вважають обох батьків.

Відповідно до частин другої, восьмої та дев`ятої статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 8 Закону України № 2402-III від 26.04.2001 року «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини, беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Частинами п`ятою та шостою статті 19 СК України визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком Органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до висновку Служби у справах дітей Нікопольської міської ради та висновку Служби Саксаганського району у м.Кривий Ріг, затверджених рішенням виконавчого комітетів, керуючись ст.160 Сімейного кодексу України, ст.72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866 "Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної з захистом прав дитини", вважають за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 .

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема, й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків. Мати не позбавлена можливості приймати участь у вихованні дитини, порядок її спілкування з дитиною може бути вирішено як за домовленістю сторін, так і в судовому порядку.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що проживання дитини з батьком відповідатиме якнайкращим інтересам дитини та сприятиме її повноцінному розвитку.

Що стосується стягнення аліментів, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно зі статтею 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

У частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

Згідно фактичним обставинам, які були встановленні судом, дитина проживає з батьком та перебуває на його утриманні, що не звільняє відповідачку від обов`язку щодо утримання своєї дитини.

Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно зі ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

З огляду на вищевказане, суд вважає за необхідне стягувати з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із 10 серпня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Крім того, суд за правилами, визначеними ст.141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути із відповідачки на користь відповідача суму сплаченого ним судового збору у розмірі 908 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст.7, 19, 141, 160, 161, 180, 182, 183 СК України, ст.ст.10-13, 76-81, 141, 142, 176, 206, 263-265, 268, 273, 430 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи виконавчий комітет Нікопольської міської ради та Виконавчий комітет Саксаганської районної ради м.Кривий Ріг, про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із 10 серпня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць рішення підлягає негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судовий збір в розмірі 908 грн. (дев`ятсот вісім грн.) 00 коп., сплачений останнім при подачі позову до суду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал