Справа № 152/657/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18 вересня 2023 року м. Шаргород

Справа №152/657/23

Провадження №2/152/207/23

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,

розглянувши в м. Шаргороді в залі суду у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Залокоцька Вікторія Дживанівна, до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

1. Виклад позиції позивача

17.05.2023 року адвокат Залокоцька В.Д. звернулася до Шаргородського районного суду Вінницької області з позовною заявою в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просить здійснити поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, між позивачем та відповідачем наступним чином: визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на частку майна, а саме: на частину житлового будинку, загальною площею 61,7 кв.м., який розташований в АДРЕСА_1 , та господарських будівель і споруд; на частину земельної ділянки площею 0,0569 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з кадастровим номером :05:007:0563, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги представник позивача зазначила, що 07.02.2012 року між позивачем та відповідачем зареєстрований шлюб відділом ДРАЦСу Шаргородського РУЮ Вінницької області.

Спільне життя у сторін не склалося, у зв`язку із чим 09.07.2020 року шлюб між ними розірвано за рішенням Шаргородського районного суду у справі №152/602/20.

За час спільного проживання сторонами нажито спільне майно: житловий будинок загальною площею 61,7 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка площею 0,0569 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з кадастровим номером :05:007:0563, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Дійти згоди щодо поділу спільного майна подружжя в позасудовому порядку сторонам не вдалося.

Із звіту №02/23-03/Я про незалежну оцінку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами вбачається, що його вартість становить 128450 грн.

Із віту №02/23-02/Я про експертну грошову оцінку вартості земельної ділянки вбачається, що її вартість 46009 грн.

Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 01.04.2020 року у справі №462/518/18.

Оскільки сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.02.2012 року по 09.07.2020 року, то, відповідно до приписів ст.60 СК України, спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін. З огляду на вказане, позивач має право на визнання за нею (50%) частки майна, яке є спільною власністю подружжя.

Обргунтовуючи позовні вимоги, представник позивача покликається на ч.ч.1, 2 ст.60, ч.ч.1, 2, 3 ст.61, ч.1 ст.69, ч.1 ст.70, ст.71 СК України, ч.ч.1, 2 ст.372 ЦК України та роз`яснення ВСУ у постанові Пленуму за №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

У зв`язку з розглядом справи позивач поніс витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1073,60 грн. та очікує (орієнтовано) понести витрати за надання правничої допомоги в розмірі 10736 грн. Докази понесення судових витрат на правничу допомогу будуть подані на стадії завершення її розгляду або після винесення рішення суду у справі, згідно з вимогами ч.8 ст.141 ЦПК України.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Залокоцька В.Д., яка діє на підставі ордеру серії АА №1304957 від 17.05.2023 року (а.с.44), не прибули, про його дату, час та місце повідомлені належним чином (а.с.79).

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Залокоцька В.Д. надіслала на електронну адресу суду заяву про розгляд справи за її та позивача відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити та вирішити питання про стягнення судових витрат. Заява підписана представником кваліфікованим електронним підписом (а.с.107, 108).

2. Виклад заперечень відповідача

Відповідач ОСОБА_2 , на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 18.05.2023 року, через свого представника адвоката Шевчук Тетяну Володимирівну, що діє на підставі ордеру серії АВ №1084647 від 13.07.2023 року (а.с.75), до початку розгляду справи по суті надіслав до Шаргородського районного суду відзив на позовну заяву (а.с.80-87).

У відзиві представник відповідача зазначила, що відповідач ОСОБА_2 не заперечує щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, однак заперечує щодо стягнення судових витрат з відповідача.

Так, відповідачем визнається та обставина, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем з 07.02.2012 року до 09.07.2020 року, після чого шлюб розірвано за рішенням Шаргородського районного суду.

За час спільного проживання позивач та відповідач набули майно, яке складається із житлового будинку загальної площею 61,7 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 , а також з присадибної земельної ділянки загальною площею 0,0569 га з кадастровим номером :05:007:0563, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Відповідач обізнаний з вимогами ст.60 СК України, тому не має жодних заперечень щодо поділу вказаного вище майна, визнає об`єктом спільної сумісної власності подружжя, однак звертає увагу, що ствердження позивача про те, що їм не вдалося дійти згоди щодо поділу майна у позасудовому порядку не відповідає дійсності, оскільки позивач не зверталася до відповідача з вказаного питання. До того ж, відповідач не чинить жодних перешкод позивачеві у користуванні майном, враховуючи, що позивач разом з дітьми зареєстровані та проживають у будинку.

Обґрунтовуючи відзив у цій частині представник відповідача покликається на вимоги ч.1 ст.57, ст.60, ч.ч.1, 2 ст.61 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України.

Крім того, представник відповідача просить суд врахувати, що вимоги позивача про поділ спільного сумісного майна подружжя визнаються до початку розгляду справи по суті, тому, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України та ст.7 ЗУ «Про судовий збір», 50% сплаченого судового збору підлягає поверненню позивачу із Державного бюджету.

Також, представник відповідача вважає, що зазначена позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10736 грн. є неспівмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на те, що справа є незначної складності, відповідача позбавлено права врегулювати спір мирним шляхом, справа не потребувала участі позивача та її адвоката у судових засіданнях. Обрахування представником позивача надання правничої допомоги впродовж 8 годин вважає таким, що не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору у розумінні приписів ч.3 ст.141 ЦПК України, з огляду на те, що такі дії не вимагали значного обсягу юридичної та технічної роботи, вивчення великого обсягу фактичних даних, обсягу і складності складених процесуальних документів, що є незначними.

Відтак, щодо стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача відповідач заперечує.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Шевчук Т.В. не прибули, будучи належним чином повідомленими про його дату, час та місце (а.с.78).

Разом з тим, у відзиві представник відповідача адвокат Шевчук Т.В. просить проводити судовий розгляд у її та відповідача відсутності (а.с.87).

ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача.

1. Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Залокоцька В.Д. 19.06.2023 року подала до суду заяву про повідомлення відповідача про розгляд означеної справи шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.59).

2. Крім того, 06.07.2023 року адвокат Залокоцька В.Д. надіслала на електронну адресу суду заяву, підписану ЕЦП, про проведення судового 06.07.2023 року у її та позивача відсутності (а.с.67, 68).

3. 18.09.2023 року адвокат Залокоцька В.Д. надіслала на електронну адресу суду заяву про стягнення судових витрат (а.с.92-95) та заяву про проведення судового засідання у її та позивача відсутності (а.с.107), підписані ЕЦП (а.с.108).

Інших заяв та клопотань, пов`язаних з розглядом означеної справи, позивач та її представник до суду не подавали.

4. 13.07.2023 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Шевчук Т.В. надіслала на електронну адресу Шаргородського районного суду заяву про відкладення судового засідання, яке призначене на 17.07.2023 року (а.с.74).

5. 21.07.2023 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Шевчук Т.В. надіслала до Шаргородського районного суду відзив на позовну заяву (а.с.80-87).

Інших заяв та клопотань, пов`язаних з розглядом означеної справи відповідач та його представник до суду не подавали.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

1. Відповідно до ухвали суду від 18.05.2023 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Залокоцька В.Д., до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя; відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 19.06.2023 року; запропоновано відповідачеві ОСОБА_2 у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву або у випадку визнання позову, заяву про визнання позовних вимог; встановлено позивачеві строк у п`ять днів на подання відповіді на відзив та відповідачеві строк у п`ять днів на подання заперечення на відповідь на відзив (а.с.47-48).

2. 19.06.2023 року розгляд означеної справи відкладено на 06.07.2023 року у зв`язку із неприбуттям відповідача; судом без виходу до нарадчої кімнати, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, задоволено клопотання адвоката Залокоцької В.Д. про виклик відповідача в судові засідання шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України; визначену дату третього судового засідання 17.07.2023 року (а.с.60).

3. 06.07.2023 року розгляд справи відкладено на завчасно визначену дату 17.07.2023 року, у зв`язку із неприбуттям відповідача (а.с.69).

4. 17.07.2023 року в судовому засіданні, не виходячи до нарадчої кімнати, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, суд постановив ухвалу про задоволення заяви адвоката Шевчук Т.В. про відкладення розгляду справи та відкладено судовий розгляд на 18.09.2023 року (а.с.77).

5. В судовому засіданні 18.09.2023 року, не виходячи до нарадчої кімнати, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, суд постановив ухвалу про задоволення заяви представника позивача адвоката Залокоцької В.Д. та клопотання представника відповідача адвоката Шевчук Т.В., яке викладене у відзиві на позов, про розгляд справи у їх та сторін відсутності.

6. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи… фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що розгляд означеної справи здійснюється в судовому засіданні у відсутності всіх учасників справи, то суд не вбачає підстав для здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України.

7. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 4, 5 ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнання позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення… У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Шевчук Т.В. у відзиві на позов повідомила, що відповідач визнає позовні вимоги ОСОБА_1 щодо предмету позову, тобто щодо поділу спільного майна подружжя (а.с.80-87).

Визнання відповідачем позову щодо предмету позову, тобто щодо поділу спільного майна подружжя, не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси відповідача та інших осіб, тому наявні підстави для прийняття судом визнання відповідачем позовних вимог ОСОБА_1 до нього щодо предмету позову, тобто щодо поділу спільного майна подружжя.

8. В судовому засіданні 18.09.2023 року, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати, суд постановив ухвалу про прийняття визнання відповідачем ОСОБА_2 позовних вимог ОСОБА_1 до нього щодо предмету позову, тобто щодо поділу спільного майна подружжя.

9. 18.09.2023 року в судовому засіданні, не виходячи до нарадчої кімнати, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, суд постановив ухвалу про приєднання до матеріалів справи заяви адвоката Залокоцької В.Д. про стягнення судових витрат з огляду на повідомлення у позові про подання такої заяви до закінчення судових дебатів, згідно з вимогами ч.8 ст.141 ЦПК України.

10. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи та ухвалення судового рішення у судовому засіданні немає.

11. В судовому засіданні 18.09.2023 року, не виходячи до нарадчої кімнати, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, суд постановив ухвалу про встановлення порядку з`ясування обставин справи та дослідження доказів, оскільки справа розглядається у порядку спрощеного провадження, у якому не передбачено здійснення підготовчого провадження, зокрема, оголошення стислого змісту позовної заяви та відзиву у зв`язку з розглядом справи за відсутності позивача, відповідача та їх представників, згідно з вимогами ч.7 ст.223 ЦПК України; дослідження письмових доказів; після цього суд закінчить з`ясування обставин та перевірки їх доказами.

12. В судовому засіданні 18.09.2023 року, не виходячи до нарадчої кімнати, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, суд постановив ухвалу про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, оскільки заперечень від учасників справи щодо закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами не поступило.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази

Вирішуючи спір, суд встановив наявність майнових правовідносин подружжя, а також правовідносин щодо поділу спільного майна подружжя, які регулюються Сімейним кодексом України (надалі СК України) та Цивільним кодексом України (надалі ЦК України).

Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами.

Вирішуючи спір суд встановив, що позивач та відповідач проживали у шлюбі, який укладено 07.02.2012 року та зареєстровано в Книзі реєстрації шлюбів за актовим записом №09 (а.с.10-12).

Шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 09 липня 2020 року у справі №152/602/20 (а.с.10-12).

Від шлюбу у сторін є троє неповнолітніх дітей сини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.10-12).

19.06.2012 року, згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 , відповідач ОСОБА_2 придбав житловий будинок під АДРЕСА_1 , загальною площею 61,7 кв.м., житловою площею 46,6 кв.м. під літерою «А», з надвірними господарськими будівлями та спорудами: сараєм під літерою «Б», сараєм-прибудовою під літерою «б», сараєм під літерою «В», погребом під літерою «Г», вбиральнею під літерою «Д», огорожею під літерою «І».

Крім того, 19.06.2012 року, згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки за №391, відповідач ОСОБА_2 придбав земельну ділянку в АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0569 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), кадастровий номер земельної ділянки :05:007:0563.

Вказані обставини підтверджуються Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25.01.2023 року за №311021200 (а.с.13-14).

Крім того, вказані обставини визнаються відповідачем, тому, в силу вимог ч.1 ст.82 ЦПК України, є такими, що не підлягають доказуванню.

Із звіту №02/23-03/Я про незалежну оцінку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальна площа будинку 61,7 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.28-42) вбачається, що вартість вказаного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами становить 128450 грн.

Із звіту №02/23-02/Я про експертну грошову оцінку вартості земельної ділянки з кадастровим №:05:007:0563 площею 0,0569 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15-27) вбачається, що вартість вказаної земельної ділянки 46009 грн.

Як зазначила позивач ОСОБА_1 у позовній заяві, житловий будинок з надвірними господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка площею 0,0569 га, розміщені в АДРЕСА_1 , право власності на які оформлено на відповідача ОСОБА_2 , придбано ними спільно за спільні кошти у період проживання в шлюбі.

Позивач ОСОБА_1 , як відповідач ОСОБА_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що вбачається із відмітки у паспортах позивача та відповідача (а.с.7, 8).

Отже, судом установлено, що під час шлюбу позивачем та відповідачем спільно придбано житловий будинок з метою проживання у ньому сім`єю, та присадибну земельну ділянку в АДРЕСА_1 .

При цьому, на переконання суду, позивач та відповідач спільно вкладали кошти у придбання житлового будинку та земельної ділянки.

Вказана обставина визнана відповідачем ОСОБА_2 у відзиві до початку розгляди справи по суті (а.с.80-87), тому, в силу вимог ч.1 ст.82 ЦПК України, не підлягає доказуванню та не викликає у суду сумнівів щодо достовірності цієї обставини.

Разом з тим, право власності на придбані сторонами спільно у період перебування в шлюбі житловий будинок та земельну ділянку, які знаходяться у АДРЕСА_1 , зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 (а.с.13-14).

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»;

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Статтею 60 СК встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами 1, 2 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Також, ч.3 ст.368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на викладене, суд вважає, що спільно придбані сторонами житловий будинок та земельна ділянка, що знаходяться на АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тобто ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Вказаний висновок суду ґрунтується також на висновках, що викладені в постановах Верховного Суду, які суд враховує відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України.

Так, у постанові Верховного Суду від 28.12.2020 року у справі №664/2522/16-ц (провадження №61-17808св19) ВС роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року за №1-8/2012 (№17-рп/2012) в справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України, встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

У постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Як вбачається з правового висновку Верхового Суду, висловленого у постанові від 09.07.2021 року у справі №161/8116/19 (провадження №61-22259св19), конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Верховний Суд зазначає, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України).

У ст.68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Наведені правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Як вбачається із позовної заяви, позивач та відповідач не досягли згоди з приводу поділу житлового будинку і присадибної земельної ділянки, оскільки документи про право власності видані на ім`я відповідача, який не визнає право власності позивача на частку у спільному майні подружжя, що стало підставою для звернення з цим позовом до суду.

Разом з тим, з відзиву відповідача ОСОБА_2 вбачається, що ним повністю визнаються як обставина, що житловий будинок та присадибна земельна ділянка в АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, так і вимога позивача про визнання за нею права власності на частку будинку та на частку присадибної земельної ділянки.

Разом з тим, через відсутність комунікації між позивачем та відповідачем спір не врегульовано до початку судового розгляду.

Отже, з огляду на проаналізовані докази та норми законодавства, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частину житлового будинку, на частину господарських будівель і споруд та частину земельної ділянки, які знаходяться в АДРЕСА_1 , належить задовольнити.

До вказаного висновку суд прийшов, проаналізувавши наведені вище докази на відповідність їх критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності.

Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України).

Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування ( ст.77 ЦПК України).

В силу вимог ч.1 ст.78 ЦПК України, допустимими є докази, що одержані відповідно до порядку, встановленого законом.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності.

Судом забезпечено учасникам справи принцип процесуальної рівності сторін і надано можливість кожній стороні довести ті обставини, на які вона посилається.

З наведених підстав суд приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню.

V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування

Встановленим судом фактам відповідають майнові правовідносини подружжя, а також правовідносин щодо поділу спільного майна подружжя, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України та Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч.2 ст.41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі Конвенція), закріплено право на справедливий суд.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»;

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно із ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ч.ч.1, 2 ст.61 СК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч.1 ст.68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України).

Частиною 1 ст.328 ЦК України, встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1, 2 ст.71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст.372 ЦК України).

VІ. Висновки суду

Як зазначає Верховний Суд у висновку у постанові від 09.08.2023 року у справі №175/1025/20 (провадження №61-814св23), поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.

Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

До того ж, як зазначає Верховний Суд у висновку у постанові від 09.08.2023 року у справі №175/1025/20 (провадження №61-814св23), залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації. Якщо за позовом одного із подружжя суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у неподільному майні, таке судове рішення не буде ефективним для захисту відповідних прав та інтересів.

До близьких за змістом висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (провадження №14-182цс21).

Верховний Суд звертає увагу, що судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Разом з тим, за змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи перевірені у судовому засіданні докази, проаналізувавши позов, відзив, у якому відповідач до початку розгляду справи по суті зазначив про повне визнання вимог щодо поділу спільного майна подружжя, проаналізувавши норми сімейного та цивільного законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині поділу спільного майна подружжя.

Оскільки судом встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами і земельна ділянка по АДРЕСА_1 придбані подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час шлюбу за спільні кошти, то вони, відповідно до вимог статей 60, 70 СК України, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, яке підлягає поділу в рівних частках.

VІІ. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються : 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК).

Частиною 1 статті 142 ЦПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Частиною 3 ст.7 ЗУ «Про судовий збір» встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

При зверненні з позовом до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 1073,60 грн. (а.с.1).

До початку розгляду справи по суті відповідач ОСОБА_2 через свого представника адвоката Шевчук Т.В. у відзиві на позов зазначив про повне визнання позовних вимог ОСОБА_1 щодо поділу спільного майна подружжя (а.с.80-87).

Таким чином, враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 до початку розгляду справи по суті у заяві по суті (відзиві) зазначив про повне визнання позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, та враховуючи, що позов у цій частині підлягає задоволенню, то, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України ЦПК України, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто в сумі 536,80 грн., а решту судових витрат по сплаті судового збору в сумі 536,80 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Згідно з п.1 Розділу І Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 03.09.2013 року за №787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за №1650/24182, цей Порядок розроблено на виконання, в тому числі, статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Абзацом 1 пункту 5 Розділу І вказаного Порядку встановлено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету або на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) за судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Абзацом 6 пункту 5 Розділу І вказаного Порядку встановлено, що у разі повернення судового збору (крім помилково зарахованого) до головних управлінь Казначейства, Казначейства (у разі сплати судового збору в іноземній валюті) подається копія судового рішення, засвідчена належним чином.

Відповідно до абзацу 1 п.3 Розділу І вказаного Порядку, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів та перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, у національній валюті здійснюється Казначейством або головними управліннями Казначейства з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень, відкритих в Казначействі відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів.

При вирішенні судом позовних вимог в частині стягнення витрат на правничу допомогу суд враховує норми ст.ст.2, 15, 133, 137, 141 ЦПК України та практику ЄСПЛ щодо розподілу судових витрат.

Так, Європейський суд з прав людини у п.95 рішення від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» вказав, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У п.154 рішення ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» Суд констатував, що в кожному з поданих рахунків-фактур, виписаних адвокатом заявника, зазначено загальну вартість багатьох юридичних послуг, без уточнення вартості кожної окремої послуги. Також, Суд висловив сумнів щодо існування об`єктивної необхідності здійснення деяких витрат, зазначених у цих рахунках-фактурах, зокрема, Суд не встановив, який прямий зв`язок може існувати між, в тому числі, листуванням зі сторонами процесу і не зі сторонами процесу з судовою процедурою. При цьому, Суд нагадав, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір; тим часом сума, що її вимагав заявник, в будь-якому разі була надмірна.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу у цій справі встановлено наступні обставини.

Позивачем було укладено договір про надання правової допомоги від 25 січня 2023 року з адвокатом Залокоцькою В.Д., що Договором та ордером серії АА №1304957 від 17.05.2023 року (а.с.98-103, 44).

Адвокатом Залокоцькою В.Д., згідно з вказаним договором про надання правничої допомоги, розрахунком витрат на правничу допомогу від 15.09.2023 року (а.с.96), актом прийому-передачі наданих послуг від 15.09.2023 року (а.с.105) визначено вартість робіт (послуг) в обсязі 6710 грн.

Так, п.3.1 Договору про надання правової допомоги встановлено, що клієнт сплачує за надання правової допомоги гонорар в розмірі 50 відсотків від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за одну годину участі особи, яка надає правничу допомогу, в судовому засіданні, поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Статтею 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» передбачено, що з 1 січня 2023 року установлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб 2684 гривні.

Таким чином, за одну годину надання правничої допомоги та послуг адвоката за договором між позивачем та її представником передбачено сплату 1342 грн. (2684 грн. х 50% = 1342 грн.).

З розрахунку, наведеного адвокатом Залокоцькою В.Д. (а.с.96) вбачається, що нею впродовж 2 годин надано консультацію позивачу з проведенням аналізу документів та судової практики, що становить 2684 грн., а також впродовж 3 годин готувалися матеріали та складалася позовна заява до суду про поділ майна подружжя, що становить 4026 грн.

Тобто, розрахунки проведено адвокатом Залокоцькою В.Д. у відповідності до умов Договору.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013).

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (ст.15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 ч.3 ст.2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами(стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України).

У такому випадку суд, керуючись ч.ч.5, 6, 7 статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Подібні правові висновки висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16.

Відповідно до правової позиції ВС, викладеної у постанові Великої Палати від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15 ц, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не вправі втручатися в ці правовідносини … За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами… Суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4 ст.1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, суд враховує те, що відповідачем до ухвалення судового рішення у справі, клопотання про зменшення витрат на правову допомогу не подавалося.

Суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката, зазначений у Договорі між позивачем та адвокатом, дотриманий при проведенні розрахунку адвокатом, є співмірним із ціною позову та значенням справи для сторони, складністю справи та виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт.

Відтак, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 6710 грн. у рахунок відшкодування понесених витрат на правничу допомогу, яка надана ОСОБА_1 адвокатом Залокоцькою В.Д. у цій цивільній справі, прийнята позивачем за актом приймання-передачі (а.с.105) та оплачена 15.09.2023 року, відповідно до квитанції (а.с.104).

З наведених підстав суд вважає помилковими ствердження відповідача у відзиві на позов про те, що нарахування витрат на правничу допомогу є неспівмірним із заявленими вимогами та суперечить вимогам ст.137 ЦПК України.

Отже, вимоги про стягнення судових витрат на надання правничої допомоги з відповідача на користь позивача підлягають задоволенню.

Таким чином, позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.4, 5, 7, 8, 10, 11, 12, 13, 81, 83, 89, 141, 137, 141, 142, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, на підставі ч.ч.1, 2 ст.57, ст.60, ч.ч.1, 2 ст.61, ст.63, ч.1 ст.68, ч.1 ст.69, ч.1 ст.70, ч.1 ст.71 СК України, ч.1 ст.328, ч.3 ст.368, ч.2 ст.372 ЦК України, суд,

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Залокоцька Вікторія Дживанівна, до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Провести поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

- визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку під літерою «А» загальною площею 61,7 кв.м. та на частину господарських будівель і споруд сараю під літерою «Б», сараю-прибудови під літерою «б», сараю під літерою «В», погребу ід літерою «Г», вбиральні під літерою «Д», огорожі під літерою «І», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки, площею 0,0569 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з кадастровим номером :05:007:0563, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Розподіл судових витрат

Повернути позивачеві ОСОБА_1 з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Решту судових витрат по сплаті судового збору, а саме 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 (вісімдесят) копійок стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на надання правничої допомоги в сумі 6710 (шість тисяч сімсот десять) гривень.

Строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч.4 ст.268 ЦПК України).

Повне ім`я (для фізичних осіб) сторін:

- позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка с. Шостаківка Шаргородського району Вінницької області, зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий 22.05.2012 року Шаргородським РВ УМВС України у Вінницькій області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

- відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженець с. Коржівка Немирівського району Вінницької області, зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_3 , виданий 12.03.2001 року Шаргородським РВ УМВС України у Вінницькій області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Повне рішення складено 18.09.2023 року.

Суддя: