Справа № 752/4979/23
Провадження № 2/752/4186/23
РІШЕННЯ

Іменем України

17.04.2023 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Литвиненко Ю.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів, -

в с т а н о в и в:

в березні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача АТ «Альфа-Банк» про захист прав споживачів, в якому просив здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як списання процентів за користування кредитом в рахунок погашення суми тіла кредиту; зобов`язати банк зробити перерахунок заборгованості та графіку погашення кредиту, виключивши списання процентів за користування кредитом; зобов`язати банк встановити поточну суму заборгованості, яка належить до оплати за угодою про надання споживчого кредиту № 500700590 від 08.08.2022 р.

В обґрунтування позову зазначено, що між позивачем та відповідачем було укладено угоду про надання споживчого кредиту № 500700590 від 08.08.2022 року, за умовами якого позивач отримав від банку кредитні кошти в сумі 35991,29 грн., строком на 60 місяців, із кінцевим терміном повернення - 08.08.2027 р. Позивач вказує, що сума заборгованості за даними банку станом на 24.01.2023 року складає 35035,32 грн., та позивач виконує зобов`язання за договором, однак, за договором включається списання процентів за користування кредитом, що здійснюється автоматично. Сума, що належить до списання по процентам за користування кредитом згідно графіку платежів складає 29948,69 грн. Позивач вказує, що списання процентів він вважає незаконним, та укладений між сторонами договір є таким, що порушує права позивача, як споживача, в зв`язку з чим наявні підстави для визнання його недійсним в частині списання відсотків, та здійснення відповідних перерахунків. Посилаючись на викладене, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15.03.2023 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Позивач після відкриття провадження у справі з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відповідач відзив на позов до суду не подав. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 та ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» було укладено угоду про надання споживчого кредиту № 500700590 від 08.08.2022 року, за умовами якого позивач отримав від банку кредитні кошти в сумі 35991,29 грн., строком на 60 місяців, із кінцевим терміном повернення - 08.08.2027 р.

Позивач вказує, що сума заборгованості станом на 24.01.2023 року складає 35035,32 грн., на підтвердження чого позивачем було надано суду виписку по рахунку, яка була надана АТ «Сенс Банк».

Варто вказати, що АТ «Сенс Банк» до участі в розгляді даного спору належним чином залучене не було, та будь-яких клопотань в цій частині зі сторони позивача до суду не надходило.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що списання процентів є незаконним, та укладений між сторонами договір є таким, що порушує права позивача, як споживача, в зв`язку з чим наявні підстави для визнання його недійсним в частині списання відсотків, та здійснення відповідних перерахунків.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що згідно із ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

За змістом цього припису об`єктом зобов`язання не можуть бути лише дії, які одна зі сторін вчиняє на власну користь.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Отже, суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку, останнього, їх повернути і сплатити за користування ними проценти.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

10.05.2007 року Правління НБУ прийняло постанову, якою затвердило Правила № 168, що набрали чинності 05.06.2007 року.

Згідно з п. 3.6. цих Правил банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Ці Правила втратили чинність 10.06.2017 року.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Тлумачення ст.ст. 215 та 216 ЦК України свідчить, що учасники цивільних відносин не можуть на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного (нікчемного чи оспорюваного), визначати правові наслідки нікчемності правочину.

За домовленістю сторін можуть змінюватися тільки правові наслідки оспорюваного правочину.

Проаналізувавши умови укладеного між сторонами договору, слід вказати на те, що за своїм змістом умови спірного договору не містять положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, в тому числі й щодо списання банком відсотків, кредитний договір укладено із додержанням форми, встановленої законом.

Позивачу було надано повну, всебічну, об`єктивну та достовірну інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення кредитного договору, а тому твердження позивача про те, що укладений між сторонами договір порушує його права, як споживача, суд до уваги не приймає, оскільки зазначені твердження і доводи позивача не підтверджуються наявними у справі доказами.

Окремо варто вказати про те, що позивач не ставить вимогу про визнання частково недійсними окремих умов договору, а просить суд здійснити зарахування коштів, сплачених як списання процентів в рахунок погашення суми тіла кредиту, що не входить до компетенції суду.

Суд, критично оцінює обґрунтування позовних вимог, оскільки, позивач в позовній заяві вказує на неправомірність дій банку, вказує, що договір порушує його права, при цьому, позивач взагалі не обґрунтовує свою позицію щодо неправомірності розміру та порядку нарахування відсотків.

Позивач не заперечує, що уклав кредитний договір, та із 2022 року виконує його умови, сплачує відсотки, а тому є безпідставним твердження і вимога вважати даний кредит безвідсотковим та зараховувати всі сплачені проценти до суми тіла кредиту.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. (Висновок ВС викладений у Постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17).

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності слід вказати про те, що саме позивач у справі, стверджуючи про порушення відповідачем його прав, мав довести ту обставину, на яку він посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки, між сторонами у встановленому законом порядку було укладено кредитний договір, умови цього договору, якими, зокрема, встановлено обов`язок позивача сплачувати на користь банку проценти за користування кредитом недійсними не визнаються і такі вимоги позивачем в ході розгляду даного спору заявлені не були, а тому у суду відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як списання процентів за користування кредитом в рахунок погашення тіла кредиту за угодою № 500700590 від 08.08.2022 р., а також для покладення на відповідача обов`язку здійснити перерахунок заборгованості та графіку погашення кредиту, виключивши списання процентів за користування кредитом.

Крім того, позовні вимоги в частині зобов`язання банку встановити поточну суму заборгованості, яка належить до оплати за угодою про надання споживчого кредиту № 500700590 від 08.08.2022 року, задоволенню також не підлягає з огляду на те, що зазначена вимога є похідною, а також з огляду на те, що стороною позивача не доведено те, що поточна сума заборгованості за вказаним договором визначена банком помилково без врахування всіх умов, передбачених чинним кредитним договором.

Судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про захист прав споживачів», ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» ст. ст. 204, 215, 216 Цивільного кодексу України, ст. ст. 12, 13, 76-89, 137, 141, 258, 263-265, 270-279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів, відмовити.

Судові витрати залишити за ОСОБА_1 по фактично понесеним.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий Н.П. Чередніченко