Справа №551/1509/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" квітня 2023 р. Шишацький районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Сиволапа Д.С.

секретаря - Бараненко В.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Абрамовича О.В. (приймають участь в судовому засіданні дистанційно в режимі відеоконференції з Охтирським міськрайонним судом Сумської області),

відповідача ОСОБА_2 , представника відповідачів адвоката Кудіна О.М. (приймають участь в судовому засіданні дистанційно в режимі відеоконференції з Охтирським міськрайонним судом Сумської області),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Шишаки Полтавської області, за правилами загального позовного провадження, матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Охтирського районного нотаріального округу Ковальчук Валентина Миколаївна, про визнання недійсним правочину та визнання права власності на частину домоволодіння,

ВСТАНОВИВ:

09 серпня 2022 до Шишацького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Одночасно з позовом ОСОБА_1 надано й заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний житловий будинок.

Ухвалою суду від 10 серпня 2022 року задоволено заяву про забезпечення позову. Іншою ухвалою суду від 10 серпня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків.

У визначений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви, сплатив судовий збір, а також подав позовну заяву в новій редакції, залучивши до участі в справі додаткового відповідача ОСОБА_2 та заявивши додаткову вимогу про визнання недійсним договору дарування спірного будинку.

Зокрема, позивачем заявлено вимоги про:

- визнання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 спільним сумісним майном колишнього подружжя: відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з виділенням належних їм часток по 1/2 частині за кожною особою;

- визнання недійсним договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Ковальчук В.М. 25 липня 2022 року за реєстровим номером 259, за яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та розташовані на приватній земельній ділянці площею 0,0619га з кадастровим номером :04:018:0031, скасування права власності ОСОБА_2 на вказане майно;

- про визнання за позивачем права власності на 1/4 частину будинку з господарськими будівлями та спорудами, в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_4 .

Підставою позовних вимог вказано те, що вищевказаний будинок був придбаний батьками позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 під час їхнього перебування в шлюбі між собою. Будинок був оформлений на відповідача ОСОБА_3 та не був розділений між колишнім подружжям після розірвання шлюбу, хоча належав їм на праві спільної сумісної власності.

Посилаючись на вимоги КпШС та ЦК України, позивач, являючись одним з двох спадкоємців після смерті матері, претендує на 1/4 частину даного будинку, а договір дарування будинку батьком іншому відповідачу ОСОБА_2 вважає недійсним, оскільки на момент укладання договору батько не був повноправним власником будинку.

Ухвалою суду від 06 вересня 2022 року відкрито провадження у справі та визначено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження.

У встановлений судом строк відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти позову. Вказав, що його мати за життя свідомо відмовилась від визнання спірного будинку спільним майном подружжя та не бажала подавати позов про поділ майна, оскільки між батьками була чітка домовленість з цього приводу. Зокрема вони домовились, що батько подарує будинок старшому сину. При цьому батько сплатив матері відповідача 10000 карбованців, що відповідали вартості цього будинку, для придбання нею іншого житла.

Відповідач вважає, що право його матері на поділ майна подружжя не може бути успадковане позивачем, оскільки вона за життя не виявила бажання реалізувати його та не зверталась з відповідними позовами до суду.

Ухвалою суду від 06 грудня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Цього ж дня позивачем надано відповідь на відзив, в якій він навів доводи на спростування доводів відзиву. Зокрема, заперечив факт того, що батько сплатив матері 10000 карбованців для того щоб вона придбала собі інше житло, оскільки мати прожила у спірному будинку 39 років, з яких після розлучення 34 роки. Натомість, навпаки сам батько залишив даний будинок для проживання дружині та дітям, а сам виїхав до Роменського району Сумської області.

Також позивач вважає, що відповідач невірно трактує вимоги закону та судової практики, а вказаний будинок є спільною власністю їх батька та матері незважаючи на те, що його поділ проведений не був.

Заперечення на відповідь на відзив відповідачі та їх представник не надали.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Абрамович О.В. позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, виходячи з обставин, що викладені в позовній заяві та відповіді на відзив.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та їх представник - адвокат Кудін О.М. заперечували проти заявлених вимог. Крім того представник відповідачів підтримав подану відповідачем ОСОБА_3 заяву про застосування строку позовної давності, яка надійшла до суду 12 грудня 2022 року.

Третя особа - приватний нотаріус Охтирського районного нотаріального округу Ковальчук В.М. в судове засідання жодного разу не прибула, свою позицію щодо позову не висловлювала.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 27 липня 2022 року за № 2 та з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію розірвання шлюбу від 27 липня 2022 року за № 5 вбачається, що ОСОБА_3 (відповідач у справі) та ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ) у відділі ДРАЦС Тростянецького РУЮ у Сумській області 24 серпня 1974 року уклали шлюб (актовий запис №5), а 17 листопада 1987 року його розірвали (а.с.15-16).

Від шлюбу вони мали двох спільних дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що сторонами не заперечується (а.с.14, 18).

Спірний будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 був придбаний відповідачем ОСОБА_3 у 1982 році за 10000 карбованців на підставі договору купівлі-продажу від 13 липня 1982 року, укладеного між останнім та громадянином ОСОБА_6 та посвідченого державним нотаріусом Охтирської державної нотаріальної контори Штика В.Д. за реєстровим номером 1676, тобто у період шлюбу з ОСОБА_4 (а.с.21-26).

За нотаріально посвідченими договорами дарування від 25 липня 2022 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 житловий будинок з побутовими будівлями і спорудами загальною площею 67,1 кв.м., житловою площею 52,2 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку для його будівництва та обслуговування за тією ж адресою, площею 0,0619га, кадастровий номер :04:018:0031 (а.с.56-57).

Зі змісту договору дарування земельної ділянки встановлено, що право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку було зареєстровано у Державному реєстрі майнових прав 31.01.2017 за № 18865896 (а.с.57).

ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Охтирка Сумської області у віці 66 років померла ОСОБА_4 , про що 18 жовтня 2021 року Охтирським відділом ДРАЦС в Охтирському районі Сумської області складено відповідний актовий запис за № 628 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.17).

Згідно домової книги на будинок по АДРЕСА_1 (а.с.30-32) та довідки виконавчого комітету Охтирської міської ради від 01 серпня 2022 року ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , на момент смерті проживала і була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з нею на момент смерті були зареєстровані її сини: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.18).

Будучи допитаним судом в якості свідка, відповідач ОСОБА_3 вказав, що спірний житловий будинок він придбав в період перебування у шлюбі з ОСОБА_4 , але за кошти (10000 карбованців), які були подаровані його батьками. При розірванні шлюбу він домовився з дружиною, що спірний будинок в подальшому перейде у спадок старшому сину ОСОБА_7 , а для вирішення житлового питання дружини та молодшого сина в подальшому він сплатив дружині суму, що дорівнює вартості даного будинку, а саме 10000 карбованців.

В зв`язку з утворенням ним нової сім`ї, він переїхав проживати до Роменського району Сумської області, а в спірному будинку в м. Охтирка залишись проживати його колишня дружина з дітьми. Проти проживання колишньої дружини в його будинку він ніколи не заперечував, питання про її виселення не ставив в зв`язку з відсутністю такої необхідності. При цьому всі члени родини знали та не заперечували проти того, щоб будинок дістався старшому сину ОСОБА_7 , який розпочав будівництво гаражу на подвір`ї, а також, отримавши доручення від батька, в 2016 році здійснив приватизацію земельної ділянки на якій розміщений будинок.

Куди дружина витратила виділені їй 10000 карбованців він достеменно не знає, але припускає, що частина вказаних коштів була витрачена на придбання квартири родиною молодшого сина ОСОБА_8 . При цьому ОСОБА_8 у спірному будинку останні декілька років не проживав, участі в його утриманні, а також у догляді за хворою матір`ю майже не приймав.

Повністю аналогічні пояснення надав допитаний судом в якості свідка інший відповідач ОСОБА_2 та підтвердив, що за часів його дитинства між батьками була досягнута домовленість про те, що будинок в м. Охтирка в подальшому належатиме йому, а молодшому брату ОСОБА_8 мати допоможе з придбанням власного житла. Зі слів батьків йому відомо, що батько виплатив матері 10000 карбованців на купівлю іншого житла, але вона його для себе так і не придбала, залишившись проживати в будинку батька. Також батько віддав матері машину, яку та продала.

За дорученням батька він здійснив виготовлення технічної документації на земельну ділянку під будинком та її приватизацію на ім`я батька. Також вкладав кошти в ремонт спірного будинку.

Наголосив на тому, що мати хотіла, щоб будинок, в якому вона проживає, належав саме старшому сину ОСОБА_7 . На даний будинок чи його частину мати ніколи не претендувала.

Допитаний в якості свідка позивач ОСОБА_1 вказав, що йому невідомо про домовленість між батьками за якою батько сплатив матері 10000 карбованців в рахунок того, щоб будинок залишиться на ньому, а в подальшому перейде старшому сину ОСОБА_7 . За його твердженням планувалась, що будинок залишиться молодшому сину, а ОСОБА_7 побудує на подвір`ї новий будинок, зокрема він встиг збудувати у дворі гараж.

Разом з тим, позивач підтвердив, що мати проживаючи в будинку до дня своєї смерті, не намагалась здійснювати його поділ, була обізнана про те, що земельна ділянка приватизується виключно на ім`я її колишнього чоловіка та заперечень проти цього не висловлювала. Всі особові рахунки на комунальні послуги в будинку були відкриті на ім`я ОСОБА_3 .

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 підтвердили доводи відповідачів про те, що ОСОБА_4 знала про те, що її колишній чоловік зазначений єдиним власником житлового будинку, в якому вона залишилася проживати, та за життя ніколи не претендувала на свою частку в будинку, вважаючи його одноосібною власністю її колишнього чоловіка.

Зокрема, свідок ОСОБА_10 (сусідка померлої ОСОБА_4 ), яка була присутня при замірах земельної ділянки під домоволодінням, що розташоване по АДРЕСА_1 , повідомила суду, що ОСОБА_12 говорила їй про приватизацію даної земельної ділянки на її колишнього чоловіка, що пізніше разом з будинком перейде у власність до їх сина ОСОБА_7 . Заперечень щодо одноосібної приватизації земельної ділянки колишнім чоловіком ОСОБА_13 не висловлювала.

Свідок ОСОБА_9 (дружина відповідача ОСОБА_2 ) в судовому засіданні зазначила, що її свекруха казала про те, що її колишній чоловік дав їй кошти за будинок, в якому вона проживає, і вона на цей будинок не претендує. Крім того, повідомила суду, що її свекруха була повністю обізнана щодо приватизації земельної ділянки під будинком на її колишнього чоловіка та заперечень щодо одноосібної приватизації останнім земельної ділянки не мала.

Свідок ОСОБА_11 (сусідка померлої ОСОБА_4 ) повідомила суду, що була присутня у вересні 2016 року при узгодженні меж з сусідською земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Її сусідка ОСОБА_13 також була присутня при замірах та знала про приватизацію землі на ОСОБА_3 . За життя її сусідка також часто говорила, що даний будинок за домовленістю між нею та її колишнім чоловіком буде належати їх сину ОСОБА_7 , оскільки інший син ОСОБА_8 вже придбав квартиру. Претендувати на частину спірного будинку ОСОБА_13 не бажала.

Враховуючи одностайність наданих відповідачем та свідками показань, суд вважає, що позивача ОСОБА_1 в силу свого віку (на момент розірвання шлюбу між батьками йому було всього 7 років) міг й не знати про існування між батьком та матір`ю певної домовленості в частині поділу спільного будинку та сплати батьком 10000 карбованців матері.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Згідно з положеннями СК України та ЦК України до правовідносин в частині віднесення спірного будинку до спільної власності подружжя та його поділу застосуванню підлягають норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС) та Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР), які діяли до 01.01.2004.

Відповідно до ст. 22 КпШС, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

ЦК УРСР не мав чіткого визначення поняття майна, натомість ст. 100 цього Кодексу визначалось, що в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження.

Відповідно до положень ч.1 ст. 244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

В зв`язку з відсутністю належних доказів того, що грошові кошти в сумі 10000 карбованців на придбання спірного будинку були подаровані відповідачу ОСОБА_3 його батьками із дотримання чинного на той час законодавства, суд не вважає спірний будинок особистою власністю ОСОБА_3 та приходить до висновку, що даний будинок на час його придбання належав до спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст. 27 КпШС подружжя може укладати між собою всі дозволені законом майнові угоди.

Відповідно до ч.1 ст. 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Згідно зі ст. 29 КпШС якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Таким чином, за нормами КпШС поділ спільного майна подружжя здійснювався за домовленістю між подружжям, та лише в разі відсутності такої домовленості між ними поділ відповідного майна здійснювався за рішенням суду.

При цьому після проведення відповідного поділу розподілене кожному з подружжя майно втрачало статус спільного майна подружжя та в подальшому належало кожному з них індивідуально.

З показань відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_9 вбачається, що при розірванні шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за спільною домовленістю між ними було здійснено поділ спільного майна подружжя у вигляді спірного житлового будинку вартістю 10000 карбованців та трудових заощаджень подружжя на таку ж суму. За даною домовленістю будинок перейшов в одноособову власність ОСОБА_3 , на ім`я якого він й був оформлений, а грошові кошти в сумі 10000 карбованців, що дорівнює вартості будинку - у власність ОСОБА_4 . Крім цього між колишнім подружжям було досягнута домовленість й щодо переходу даного майна у власність їх дітей в подальшому.

На користь вищевказаних показань відповідачів безумовно свідчить й поведінка самої ОСОБА_4 , яка проживаючи в спірному житловому будинку з дозволу його власника, до моменту самої смерті жодного разу не ставила питання про його поділ в судовому порядку між колишнім подружжям та відкрито визнавала право колишнього чоловіка ОСОБА_3 володіти та розпоряджатись даним будинком на його розсуд. Зокрема не висловлювала заперечень щодо приватизації земельної ділянки під будинком виключно на ім`я колишнього чоловіка, пояснювала особам, які виявляли інтерес до будинку, що в подальшому він перейде у власність сина ОСОБА_7 за її спільною домовленістю з колишнім чоловіком.

Не залишається поза увагою суду й той факт, що незважаючи на те, що у спірному будинку ОСОБА_4 прожила 39 років, особові рахунку для оплати комунальних послуг у цьому будинку були відкриті на ім`я ОСОБА_3 та весь цей час рахувались за ним, що також підтверджує той факт, що ОСОБА_4 усвідомлювала належність даного будинку колишньому чоловіку та не претендувала на будинок або частку у ньому.

Доводи сторони позивача про те, що відповідач не вжив жодних дій для виселення його колишньої дружини ОСОБА_4 з належного йому житлового будинку на висновки суду не впливають.

Так, відповідно до вимог законодавства ОСОБА_3 мав право використовувати свою власність на власний розсуд, в тому числі надавати належний йому будинок для користування (проживання) іншим особам, зокрема й колишній дружині з якою також проживали їх спільні діти. Сам ОСОБА_3 пояснив суду, що мав інше житло для проживання, а тому потреби для виселення колишньої дружини з належного йому будинку не мав та це питання жодного разу не підіймав.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

На думку суду належними, допустимими та достатніми доказами по справі підтверджується факт того, що при розірванні шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі домовленості між ними був здійснений поділ спільного майна подружжя в результаті якого одноосібним власником спірного будинку по АДРЕСА_1 залишився ОСОБА_3 , а його дружина ОСОБА_4 отримала у власність грошові кошти в сумі 10000 карбованців, що відповідає вартості будинку. Кожен з ним отриманим в наслідок поділу майном користувався та розпоряджався на власний розсуд

Протягом 34 років після розірвання шлюбу, будучи достеменно обізнаною, що будинок залишився у власності колишнього чоловіка, ОСОБА_4 жодних вимог про визнання за нею права власності на вказаний будинок чи його частину не заявляла, при тому, що позовна давність за справами даної категорії складає 3 роки (ч.3 ст. 29 КпШС).

З огляду на це та виходячи з положень ст. 1216 ЦК України (склад спадщини), суд приходить до висновку, що на вказаний будинок або його частину не можуть претендувати й спадкоємці ОСОБА_4 , а отже позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Крім того, суд не знаходить підстав і для задоволення вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, посвідченого 25.07.2022 приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Сумської області Ковальчук В.М., зареєстрованого в реєстрі за №259, за яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та розташовані на приватній земельній ділянці площею 0,0619 га. з кадастровим номером :04:018:0031 та скасування права власності ОСОБА_2 на вказане майно, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що на момент укладення договору дарування ОСОБА_3 (дарувальник) являвся одноособовим власником спірного будинку з господарськими спорудами.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності визнається право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності закріплений у ст. 317 ЦК України, згідно якої власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

З аналізу наявного в матеріалах справи договору дарування вбачається, що останній укладений у письмовій формі із зазначенням усіх його істотних умов, підписаний за дорученням та в присутності дарувальника, підписаний обдарованим та є нотаріально посвідченим. Зміст договору відповідає вимогам закону. Дієздатність сторін договору перевірена нотаріусом. Встановлено відповідність договору їхнім інтересам, волевиявлення є вільним, відповідає внутрішній волі дарувальника, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків. Форма правочину дотримана.

Таким чином, скориставшись наданим йому конституційним правом на розпорядження своїм майном, відповідач ОСОБА_3 діяв правомірно та подарував за власним волевиявленням належний йому на праві власності будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , сину ОСОБА_2 , а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог і в цій частині.

Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні заявлених вимог в повному обсязі.

Відповідно до вимог ч.9 ст.158 ЦПК України, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, що застосовані на підставі ухвали суду від 10 серпня 2022 року.

Питання судових витрат, що складаються зі сплати судового збору, суд вирішує у відповідності з вимогами ст.141 ЦПК України та покладає їх на позивача.

Відповідно до наданих суду доказів: договорів про надання правничої допомоги між позивачем відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та адвокатом Кудіним О.М. від 24.10.2022, актів приймання-передачі виконаних робіт від 31.10.2022 та від 05.12.2022, квитанцій від 31.10.2022 та від 05.12.2022 про сплату гонорарів адвокату розмір понесених кожним з відповідачів витрат за надання правничої допомоги складає по 10000 грн. (а.с. 91-93, 121-123).

На думку суду, витрати відповідачів на професійну допомогу підтверджуються належними та допустимими доказами, а розмір вказаних витрат відповідає характеру та обсягу дій, вчинених представником відповідачів у справі, не є завищеними чи необґрунтованими та є цілком пропорційними предмету спору, а тому вони на підставі ст. 133, ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з позивача в повному обсязі

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 4, 5, 81, 141, 158, 200, 206, 265, 268, 273 ЦПК України ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Охтирського районного нотаріального округу Ковальчук Валентина Миколаївна, про визнання недійсним правочину та визнання права власності на частину домоволодіння - відмовити.

Застосовані заходи забезпечення позову відповідно до ухвали Шишацького районного суду Полтавської області від 10 серпня 2022 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10000 (десять тисяч) гривень на відшкодування витрат з правничої допомоги.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 10000 (десять тисяч) гривень на відшкодування витрат з правничої допомоги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду в 30-ти денний строк з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено та вручено (направлено) учасникам справи 26 квітня 2023 року.

Головуючий суддя Д.С. Сиволап