Єдиний унікальний номер: 448/207/23
Провадження № 2/448/170/23
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(повне)

21.04.2023 року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Юрія БІЛОУСА,

за участю секретаря судового засідання Ірини РОМАНЧЕНКО,

сторони:

позивачка Олександра ІВАЩИШИН,

відповідач Мостиська міська рада Львівської області,

суть спору: про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання спадкоємцем четвертої черги,

учасники справи:

позивачка Олександра ІВАЩИШИН,

представник відповідача Мостиської міської ради Львівської області - не з`явився (заява),

третя особа Приватний нотаріус Роман ЯКСМАНИЦЬКИЙ - не з`явився (заява),

в с т а н о в и в :

І. Короткий виклад обставин справи:

Громадянка ОСОБА_1 (надалі Позивачка) звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила суд встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1965 року в житловому будинку, що розташований в АДРЕСА_1 та визнати її (позивачку) спадкоємцем четвертої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказує, що після смерті ОСОБА_2 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишилось спадкове майно, а саме: земельна ділянка площею 1,31194га, що розташована на території Пнікутської сільської ради, правонаступником якої є Мостиська міська рада, цільове призначення ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :03:000:0105, що належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №099096, виданого Мостиською райдержадміністрацією Львівської області від 31.08.2004 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01:04:454:03017.

Зазначає, що за життя ОСОБА_2 , заповіту не складала, своїм майном не розпорядилася.

Стверджує, що з ОСОБА_2 вона (позивачка) вела спільне господарство (побут) починаючи з 1965 року, вважали один одного членами однієї родини, мали спільний бюджет, яким розраховувались за комунальні послуги, мали взаємні права та обов`язки. Крім того, позивачка здійснювала догляд за ОСОБА_2 протягом останніх років її життя, займалася організацією її поховання, що підтверджується довідкою № 340, виданою виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області від 12.04.2021 року.

Також зазначає, що факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї, виданим виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області від 27.07.2022 року.

У встановлений законом строк, а саме 18.05.2021 року вона звернулась до приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С., з заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , проте їй було запропоновано для оформлення спадщини надати ряд документів в тому числі документи, що підтверджують факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. У зв`язку з чим вона звернулась до суду з даним позовом.

Наголошує, що метою подачі даної заяви є встановлення факту проживання однією сім`єю між нею та ОСОБА_2 задля прийняття спадщини після померлої у зв`язку з неможливістю іншим шляхом, окрім судового встановити даний факт.

ІІ. Позиція учасників справита допит свідків:

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просила суд їх задоволити.

Представник відповідача Мостиської міської ради Львівської області у судове засідання не з`явився, а подав заяву (зареєстровану канцелярією суду за Вх. №872 від 22.02.23), в якій просить суд розглянути справу без його участі та зазначає, що не заперечує проти позову.

Третя особа Приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманциький Р.С. у судове засідання не з`явився, а подав заяву (зареєстровану канцелярією суду за Вх.№642 від 10.02.23), в якій просить суд розглянути справу без його участі, вирішення спору покладає на розсуд суду.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що вона є сусідкою позивачки і зазначила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом в одній хаті з 1965 року. Вони вели спільне господарство. ОСОБА_1 доглядала ОСОБА_2 до дня її смерті, також за адресою проживання ОСОБА_1 на даний час проживають її (позивачки) чоловік та діти.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що вона є однокласницею позивачки. Зазначила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом тривалий час, а саме з народження позивачки в с.Буховичі. Будинок був спільним для них. Вони все робили разом, вели спільне господарство, тому свідок сприймала їх як одну родину.

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

Ухвалою судді від 06.02.2023 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою судді від 24.02.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

При цьому суд розглядає справу у загальному порядку, оскільки підстави для заочного розгляду справи відсутні.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Так, частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Визнання позову відповідачем - це одностороннє вільне волевиявлення відповідача, спрямоване на припинення спору з позивачем. Право відповідача на визнання позову повністю або частково є виявом принципів диспозитивності і змагальності.

Таким чином, заслухавши пояснення позивачки, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

ІV. Обставини справи, встановлені судом:

Суд, дослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, виходив із такого.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-змістовному зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя, за своєю суттю, визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені висновки викладено в абзаці десятому пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003.

У справі «Belletv.France» Суд зазначив, що "стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши порушення прав та обов`язків Позивачки у межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_3 відкрилась спадщина внаслідок смерті ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 08.04.2021 року.

До складу спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_2 входить земельна ділянка площею 1,31194 га, яка розташована на території Пнікутської сільської ради (правонаступник Мостиська міська рада Львівської області), цільове призначення ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: :03:000:0105, що належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №099096, виданого Мостиською райдержадміністрацією Львівської області від 31.08.2004 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01:04:454:03017.

Судом встановлено, що позивачка проживала з померлою ОСОБА_2 , на час відкриття спадщини та вела з нею спільне господарство, а також займалася її похованням, що підтверджується довідкою про склад сім`ї № 340 від 12.04.2021 року, виданою Мостиською міською радою Львівської області та даними будинкової книги для прописки громадян по АДРЕСА_1 .

Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї позивачки, виданим виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області 27.07.2022 року встановлено, що позивачка ОСОБА_1 дійсно спільно проживала однією сім`єю разом із ОСОБА_2 та вели спільний побут з 1965 року до дня смерті ОСОБА_2 .

Як вбачається із матеріалів справи, за життя спадкодавець ОСОБА_2 , заповіту не складала, своїм майном не розпорядилася.

18.05.2021 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С. з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , 1931 року народження.

Листом №1363/02-14 від 21.10.2021 року приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Р.С. повідомив ОСОБА_1 , що факт проживання спадкоємців однією сім`єю зі спадкодавцем підтверджується рішенням суду, а тому для встановлення цього факту їй необхідно звернутись до суду.

Факту спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , стверджується і актом, який підписаний свідками, від 27.07.2022 року та підтверджено в судовому засіданні, що померла фактично проживала за адресою: АДРЕСА_1 з позивачкою до 06.04.2021 року.

Зазначені докази суд розцінює як такі, що підтверджують надання допомоги та піклування позивачкою ОСОБА_2 та свідчать про те, що між ними мали місце з 1965 року до моменту смерті спадкодавиці усталені відносини, що притаманні сім`ї, а саме факт наявності спільного господарства, взаємних прав та обов`язків щодо витрачання коштів, побуту та взаємного дбання.

Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С. не звертались, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №71430583 від 09 лютого 2023 року.

Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що спадкоємці за законом першої, другої та третьої черг у спадкодавця відсутні.

В свою чергу, встановлення зазначеного факту має юридичне значення, так як надає позивачці підстави для реалізації свого права на оформлення спадщини, у зв`язку із чим ОСОБА_1 змушена звернутися до суду із даним позовом.

Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами: копією свідоцтва про смерть ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 від 08.04.2021 року; копією Державного Акту на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №099096 від 31.08.2004 року; довідкою про склад сім`ї №340 від 12.04.2021 року; Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 27.07.2022 року; копією будинкової книги для прописки громадян по АДРЕСА_1 ; повідомленням Приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С. від 21.10.2021 року №1363/02-14; копією паспорта та ідентифікаційного коду позивачки та іншими матеріалами справи.

V. Застосоване судом законодавство:

В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.

Спадкування за законом здійснюється у наступній черговості (при цьому кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування, встановлених статтею 1259 ЦК України):

- перша черга: діти спадкодавця (у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті), той із подружжя, який його пережив, та батьки;

- друга черга: рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері;

- третя черга: рідні дядько та тітка спадкодавця;

- четверта черга: особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини;

- п`ята черга: інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення, та утриманці спадкодавця (неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування).

Таким чином, в основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Системне тлумачення положень статей 1258 та 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як "одержання права на спадкування наступною чергою" (частина друга статті 1258 ЦК України) та "зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом".

"Одержання права на спадкування наступною чергою" (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої-п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від30.05.2008року №7«Про судову практику у справах про спадкування» до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Статтею 1221 ЦК України визначено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

Положеннями частини 2 статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Виходячи з аналізу вказаної норми СК України, сім`єю є соціальна група, яка не обов`язково складається з людей, які перебувають у шлюбі. Сім`ю також є соціальна група осіб, поєднаних спільним побутом, які здійснюють свою життєдіяльність на основі спільного економічного, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності.

Згідно з пунктами 21, 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування", при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство - це сукупність осіб, які спільно проживають в одному жилому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Суд ураховує, що Мостиська міська рада Львівської області є належним відповідачем по справі, оскільки має право на спадкове майно (у розумінні ст. 1277 ЦК України щодо відумерлості спадщини), інші спадкоємці відсутні, відповідач визнав позов, що в свою чергу підтверджує те, що вимоги позову і визнання їх відповідачем не суперечать закону та не порушують жодним чином права інших осіб, і не направлені на захист інтересів таких інших осіб.

ЦПК України встановлено, що:

- відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (стаття 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

- у відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

- статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

- відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

VI. Висновки суду за результатами розгляду даної справи:

Відповідно до статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

З врахуванням викладеного, зокрема того, що судом достовірно встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , є спадкоємцем за законом четвертої черги спадкування спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті спадкодавця ОСОБА_2 , вона у передбачений законом спосіб прийняла дану спадщину; інших спадкоємців, які б у встановлені законом строки вчинили дії щодо прийняття спадщини судом не встановлено; до складу спадщини спадкодавця ОСОБА_2 , входить зазначена земельна ділянка; право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку було посвідчено Державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим і зареєстрованим у встановленому законом порядку, суд приходить до висновку, що встановлення факту спільного проживання однією сімє`ю має для позивачки юридичне значення, оскільки від цього залежить можливість оформлення спадкових прав, а тому суд вважає можливим задовольнити дану вимогу.

Однак вимога щодо визнання позивачки ОСОБА_1 , спадкоємцем четвертої черги спадкування за законом є передчасною, оскільки встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше ніж п`ять років до часу відкриття спадщини є підставою для набуття статусу спадкоємця четвертої черги спадкування за законом, відповідно до ст. 1264 ЦК України. Дане право позивачки ОСОБА_1 ніким не обмежено наразі, і тим паче не порушено, у зв`язку з чим не підлягає судовому захисту.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

Підстави для негайного виконання рішення відсутні.

Заходи забезпечення позову по даній цивільній справі не застосовувалися.

VII. Розподіл судових витрат між сторонами:

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Сторони не заявляли клопотань про розподіл судових витрат, а тому суд вважає можливим залишити понесені судові витрати за сторонами.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 206, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Мостиської міської ради Львівської області, третя особа Приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Роман Степанович, про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання спадкоємцем четвертої черги, - задовольнити частково.

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01.01.1965 року до дня її ( ОСОБА_2 ), смерті за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору залишити за позивачкою.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Повний текст судового рішення складено 26.04.2023 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ;

Відповідач: Мостиська міська рада Львівської області; місце знаходження: м.Мостиська, вул. Грушевського, 6, Львівської області; ;

Третя особа: Приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівській області Яксманицький Роман Степанович; місцезнаходження: м.Мостиська, вул. Грушевського, 22, офіс 20-25, Яворівського району Львівської області.

Суддя Юрій БІЛОУС

Рішення суду набрало законної сили «______»________________20___ року

Суддя Юрій БІЛОУС