Номер провадження: 22-ц/813/1753/23
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Кузьміч Г.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 червня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Васільєва Світлана Вікторівна, ОСОБА_3 , про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків недійсності договору, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив:

1. визнати недійсним договір дарування від 26.05.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Васільєвою С.В., зареєстрований в реєстрі за №455;

2. застосувати як наслідок недійсності договору дарування від 26.05.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Васільєвою С.В., зареєстрований в реєстрі за № 455, реституцію, та повернути у власність ОСОБА_1 стояночне місце під АДРЕСА_1 , що в цілому складається з нежилого приміщення підвалу, загальною площею 12,3 кв. м.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він був засновником Товариства з обмеженою відповідальністю «Окто-Рітейл» з моменту його заснування та державної реєстрації в рівних частках з гр. ОСОБА_4 . Для здійснення господарської діяльності ТОВ «Окто-Рітейл» вбачалася необхідність в залученні грошових коштів, в тому числі на придбання устаткування для обладнання орендованих нежитлових приміщень під магазин дитячого одягу та придбання товару під реалізацію. Позивач із гр. ОСОБА_3 , який є чоловіком відповідачки, досягли домовленостей щодо спільного ведення бізнесу шляхом внесення особистих грошових коштів у розвиток ТОВ «Окто-Рітейл». У зв`язку із тим, що ОСОБА_3 займав та займає посаду прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 Одеської області, що покладає на нього обмеження, передбачені Законом України «Про запобігання корупції», увійти до складу засновників ТОВ «Окто-Рітейл» від власного імені він не міг, тому ОСОБА_3 наполіг на тому, що до складу засновників ввійшла його дружина, ОСОБА_2 . Протоколом Загальних зборів ТОВ «Окто-Рітейл» №2/2016 від 10.03.2016 року ОСОБА_4 вийшла зі складу засновників, а гр. ОСОБА_2 , що є дружиною ОСОБА_3 , була прийнята до складу засновників, затверджено нову редакцію Статуту від 10.03.2016 року. Через два місяці після введення ОСОБА_2 до складу засновників підприємства, ОСОБА_3 шляхом застосування впливу на волю позивача, що перебував у залежному від ОСОБА_3 становищі, а саме, психічного тиску, змусив позивача укласти із ОСОБА_2 договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Васільєвою С.В., зареєстрований в реєстрі за №455, за яким позивач нібито добровільно передав безоплатно у дар малознайомій для нього людині стояночне місце під № НОМЕР_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , що в цілому складається з нежилого приміщення підвалу, загальною площею 12,3 кв. м. Вплив на волю позивача полягав у застосуванні психічного тиску з боку ОСОБА_3 , спричиненні позивачеві душевних страждань, що викликали у позивача страх настання невигідних наслідків, а саме доведення ТОВ «Окто-Рітейл» до стану, в якому підприємство, засновником та директором якого був ОСОБА_1 , не змогло б виконувати свої зобов`язання перед контрагентами. Позивач вказує, що безпосередньо перед укладенням Договору дарування, а саме 23.05.2016 року між ТОВ «Окто-Рітейл» в особі директора Чабана О.О., ФОП ОСОБА_5 , ПП «Навік» було укладено договір про заміну сторони у зобов`язанні за договором оренди нерухомого майна, за яким фінансові зобов`язання в частині оплати орендної плати та інших обов`язкових платежів наступають для ТОВ «Окто-Рітейл» з 01.06.2016 року. Також було укладено інші договори. Відповідно до вказаного, ТОВ «Окто-Рітейл» прийняло на себе права та обов`язки орендаря одразу трьох об`єктів нерухомого майна. Таким чином, для подальшої діяльності підприємства, необхідно було вкладати грошові кошти.

Позивач вказує, що після того, як були підписані відповідні договори, ОСОБА_3 , добре розуміючи ситуацію, що склалася, та наявність у нього важелів для тиску на ОСОБА_1 , не забарився ними скористатися, вимагаючи від позивача укладення Договору дарування в якості забезпечення зобов`язань щодо цільового використання грошових коштів, внесених засновниками та майбутніх зобов`язань щодо рівного розподілу прибутку в підприємстві. Фактично шантажуючи позивача тим, що в разі не укладення такого договору ОСОБА_3 відмовиться від подальшого фінансування діяльності ТОВ «Окто-Рітейл» та тягар відповідальності, в тому числі і фінансової, буде покладено на позивача, ОСОБА_3 змусив ОСОБА_1 відчувати страх настання невигідних наслідків, оскільки на момент виникнення зазначеної ситуації позивач вже вклав значну суму коштів, як власних, так і позичених за договором позики від 16.03.2016 року в розмірі 268 854 грн., посвідченим приватним нотаріусом ОМНО Місік О.В., зареєстрованим в реєстрі за №365.

Крім того, ОСОБА_3 запевнив позивача у тому, що укладення такого договору є заходом, прирівняним до забезпечення зобов`язання позивача щодо розподілу прибутку від господарської діяльності ТОВ «Окто-Рітейл» між позивачем та ОСОБА_3 , та носить виключно формальний характер. ОСОБА_3 зазначив, що договір дарування буде розірваний невідкладно після того, як відбудеться перший розподіл прибутку, та він отримує належні йому дивіденди та пообіцяв, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно не здійснюватиметься.

Не витримавши тиску ОСОБА_3 , відчуваючи страх настання несприятливих наслідків, перебуваючи у скрутному фінансовому становищі, ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 спірний договір дарування, за яким передав безоплатно у власність ОСОБА_2 зазначене парко-місце.

Позивач посилався на те, що майже одразу після укладення спірного договору дарування, в червні 2016 року ОСОБА_3 відмовився від подальшої участі у розвитку підприємства, оскільки розцінив його як нерентабельне вкладення коштів. У грудні 2016 року позивач та ОСОБА_2 вийшли зі складу засновників ТОВ «Окто-Рітейл», що мало за собою потягнути розірвання спірного договору дарування, чого здійснено не було.

ОСОБА_1 , зрозумівши, що його введено в оману, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 почали вчиняти дії, що свідчать про ухилення від виконання домовленостей щодо розірвання договору дарування, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 12.12.2017 року дізнався, що право власності на вказане стояночне місце 29.05.2016 року зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Малицькою С.В.

Крім того, в обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що, укладаючи спірний договір, сторони не мали наміру на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, приховуючи реальні правовідносини, що між ними склалися. Позивач посилається також на ст. 231 ЦК України, вказуючи, що внаслідок застосування до позивача психічного тиску при укладенні спірного договору, такий договір визнається недійсним. Також позивач посилається на те, що спірний договір дарування укладений за відсутності наміру реального настання правових наслідків, що обумовлені ним та з метою приховання правовідносин, що фактично склалися між його сторонами. Тобто договір дарування є удаваним, оскільки носить характер договору про забезпечення зобов`язання щодо розподілу прибутку товариства.

В обґрунтування цієї позиції позивач вказує, що стояночне місце, передане за договором, знаходиться в житловому будинку, в якому проживає позивач. Позивач з 2008 року користувався стояночним місцем та продовжив ним користуватися після укладення спірного договору, що свідчить про відсутність наміру на реальне настання правових наслідків за договором. ОСОБА_2 зареєстрована та проживає за іншою адресою, яка знаходиться на значній відстані від паркомісця, що підтверджує відсутність в неї реальної можливості застосувати таку правомочність власника як користування майном. Позивач та ОСОБА_2 не перебувають у родинних, дружніх чи будь-яких інших стосунках, відповідно, у позивача не було жодних мотивів для передання безоплатно у дар свого майна малознайомій людині.

У зв`язку із викладеним позивач вважає, що Договір дарування від 26.05.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Васільєвою С.В., зареєстрований в реєстрі за №455, підлягає визнанню недійсним, що тягне за собою застосування наслідків недійсності правочину, а саме реституції шляхом поновлення порушеного права власності позивача. За викладених обставин звернувся до суду з цим позовом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 11.07.2023 року на 15-00 г., треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Васільєва С.В., ОСОБА_3 , не з`явились.

Від третьої особи ОСОБА_3 до апеляційного суду, через кур`єрську доставку, у день судового засідання надійшли письмові пояснення, що свідчить про обізнаність ОСОБА_3 про розгляд справи і свідоме обрання ним саме такого способу участі у розгляді справи на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

Від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Васільєвої С.В. повідомлення про причини неявки в судове засідання та про відкладення розгляду справи не надходило.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків недійсності договору, суд першої інстанції виходив з того, що:

- позивачем не доведено, що на момент його укладання на нього здійснювався з боку інших осіб психічний або фізичний тиск, та що договір дарування вчинено сторонами для приховання іншого правочину, а також, що існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір Позивач усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладання;

- удаваність правочину за змістом ч.1 ст. 235 ЦК Україниможе мати місце лише за умови вільної згоди усіх сторін на його укладання для приховання іншого правочину, що не узгоджується з наведеними позивачем обставинами укладення ним договору дарування під примусом та психологічним тиском (ст. 231 ЦК України);

- вимога про застосування наслідків недійсності правочину має похідний характер від первісної вимоги про визнання договору дарування недійсним, в задоволенні якої судом відмовлено.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- згідно з протоколом №2/2016 Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Окто-Ретейл» від 10.03.2016 року, згідно якого до Товариства прийнято ОСОБА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Київським РВ УМВС України в Одеській області від 29.11.2006 року, таку, що вносить частку у статутний капітал та за рахунок грошових коштів у розмірі 800 (вісімсот) гривень, що становить 50% від статутного капіталу. Затверджено нову редакцію Статуту від 10.03.2016 року. Відповідно до п. 10.1. Статуту прибуток Товариства утворюється з надходжень від господарської діяльності після покриття матеріальних та прирівняних до них витрат і витрат на оплату праці. Чистий прибуток, одержаний після зазначених розрахунків, залишається у повному розпорядженні Товариства і використовується в порядку, встановленому рішенням Загальних зборів учасників Товариства (у тому числі для формування фондів, створених в Товаристві). Згідно з п. 5.2. Статуту учасники Товариства мають право у тому числі брати участь у розподілі прибутку і одержувати його частину (дивіденди). Права та обов`язки учасників ТОВ «Окто-Рітейл» визначені у розділі 5 Статуту Товариства в редакції від 10.03.2016 року (т.1 а. с. 28-36);

- 26 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування на стояночне місце під №11 (одинадцять), що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , що в цілому складається з нежилого приміщення підвалу, загальною площею 12,3 кв. м, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Васільєвою С.В., зареєстрований в реєстрі за №455. Вказаний договір підписаний особисто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Згідно з преамбулою договору сторони засвідчили, що уклали цей договір діючи вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин. Згідно з п. 11 вказаного договору сторони своїми підписами підтверджують, що по цьому договору відбувся факт передачі речі Обдаровуваній. Відповідно до ст. 722 ЦК України право власності у Обдаровуваної на подароване стояночне місце виникає з моменту її прийняття. Сторони домовилися, що прийняттям дарунку, що є предметом цього договору вважається одержання Обдарованою примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Відповідно до п. 12 вказаного договору право власності на стояночне місце у Обдаровуваної виникає з моменту державної реєстрації. У п. 13 вказаного договору зазначено, що сторони, однаково розуміючи значення і умови цього правочину та його правові наслідки, не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не носить характер мнимого та удаваного, не є правочином зловмисним (т.1 а. с.19-20).

Під час укладення оскаржуваного договору Позивачем було передано Відповідачу один примірник оскаржуваного договору дарування та оригінал технічного паспорту №11335 від 05.12.2007 року, виготовленого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» на об`єкт нерухомого майна стояночне місце АДРЕСА_1 , виготовленого на ім`я ОСОБА_1 .

Оригінали вказаних документів оглянуті районним судом, Позивач щодо факту їх передачі не заперечував.

- згідно з інформаційною довідкою, доданої до позовної заяви, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься інформація про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 стояночного місця №11, загальною площею 12,3 кв. м, яке в цілому складається з нежилого приміщення підвалу за адресою: АДРЕСА_2 , номер об`єкта в РПВН 21597673, дата державної реєстрації 26.05.2016 року (а.с.21-27, т.1);

- право власності Відповідача на паркомісце зареєстровано тією ж датою, що й вчинено оскаржуваний договір дарування.

Позивач вважає, що оскаржуваний договір дарування є недійсним на підставі ст.ст. 231, 235 ЦК України, тобто вчинений під впливом психічного тиску з боку третьої особи ОСОБА_3 та з метою приховання іншого правочину, а саме договору між Позивачем та Відповідачем, яка вступила у зазначені правовідносини замість свого чоловіка, ОСОБА_3 , про реалізацію та виконання обов`язків між засновниками (учасниками) ТОВ «Окто-Рітейл».

Колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать Закону.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст.3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не тільки наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, а й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного право, якщо воно мало місце.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на його недійсність.

У відповідності до ст. 231 ЦК України, правочин вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного або психічного тиску з боку другої сторони або збоку іншої особи, визнається судом недійсним.

Насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство викликає страх настання невигідних наслідків для нього. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною майбутнього правочину, так і сторонньою особою щодо іншої сторони, її родичів чи близьких.

Колегія суддів зазначає, що для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях.

На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18 зазначено, що «статтею 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 у справі № 484/3809/16 зроблено висновок, що: «у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц зазначено, що «для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам».

Отже, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що переглядається, установлені судом обставини не дають підстав для висновку про укладення оспорюваного договору дарування під впливом насильства.

Зі змісту оспорюваного договору дарування, посвідченого в нотаріальному порядку, вбачається, що під час укладення даного договору дарувальник ОСОБА_1 та обдарована ОСОБА_2 діяли вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд без будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, не порушуючи права третіх осіб, бажаючи реального настання наслідків обумовлених договором, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та будучи попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема з вимогами недійсності правочину).

Також, згідно з п. 13 цього ж Договору дарування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , однаково розуміючи значення і умови цього правочину та його правові наслідки, підтвердили дійсність своїх намірів при укладенні договору дарування та що він не носить характеру мнимого та удаваного та не є правочином зловмисним.

Будь-яких належних і достатніх доказів на підтвердження укладення ОСОБА_1 договору дарування стояночного місця під АДРЕСА_1 , саме внаслідок стороннього фізичного чи психічного тиску не надано.

Між тим, згідно з протоколом №2/2016 Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Окто-Ретейл» від 10.03.2016 року, до Товариства прийнято ОСОБА_2 , як таку, що вносить частку у статутний капітал та за рахунок грошових коштів у розмірі 800 (вісімсот) гривень, що становить 50% від статутного капіталу, а також затверджено нову редакцію Статуту від 10.03.2016 року.

Згідно з п. 10.1. Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Окто-Рітейл» в редакції від 10.03.2016 року прибуток Товариства утворюється з надходжень від господарської діяльності після покриття матеріальних та прирівняних до них витрат і витрат на оплату праці. Чистий прибуток, одержаний після зазначених розрахунків, залишається у повному розпорядженні Товариства і використовується в порядку, встановленому рішенням Загальних зборів учасників Товариства (у тому числі для формування фондів, створених в Товаристві). Згідно з п. 5.2. Статуту учасники Товариства мають право у тому числі брати участь у розподілі прибутку і одержувати його частину (дивіденди).

Отже, порядок реалізації та виконання обов`язків учасників Товариства встановлений Статутом Товариства.

Суд першої інстанції слушно зауважив, що оскаржуваний договір дарування 26.05.2016 року укладений між сторонами як між фізичними особами, а не як учасниками вищевказаного Товариства; дароване машиномісце належало позивачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Одеської міської ради 12.12.2007 року (абз.2 п.1 договору). Тобто, уклавши оспорюваний договір дарування, між сторонами виниклі цивільні договірні правовідносини, які не мають будь-якого прямого відношення до господарських правовідносин сторін як учасників ТОВ «Окто-Рітейл».

Будь-яких доказів інших існуючих домовленостей між сторонами, в тому числі тих, які доводять, що укладення оскаржуваного договору дарування пов`язано з необхідністю виконання ОСОБА_3 через свою дружину ОСОБА_2 обов`язку залучення її коштів до фінансово-господарської діяльності ТОВ «Окто-Рітейл», позивачем до суду надано не було.

Таким чином, дослідивши встановлені у справі обставини та докази, які містяться у матеріалах справи, суд вірно зазначив, що укладаючи договір дарування, сторони усвідомлювали його істотні умови і правові наслідки його укладання, що відображено оспорюваному договорі, посвідченого нотаріусом, а доводи позивача щодо укладення договору дарування з метою приховання іншого правочину, а саме договору між Позивачем та Відповідачем, яка вступила у зазначені правовідносини замість свого чоловіка, ОСОБА_3 , про реалізацію та виконання обов`язків між засновниками (учасниками) ТОВ «Окто-Рітейл» не знайшли свого підтвердження.

Крім того, суд вірно зазначив, що зазмістом ч.1 ст.235 ЦК України удаваність правочину може мати місце лише за умови вільної згоди усіх сторін на його укладання для приховання іншого правочину, в той час, як позивач посилається на укладання ним договору дарування під примусом та психологічним тиском (ст. 231 ЦК України), тобто з дефектом волі, що суперечить одне одному.

Встановивши, що на виконання вимог ст. 722 ЦК України відповідачем було прийнято у дар, що зумовлено отриманням від Позивача оригіналу технічного паспорту та договору дарування, а також здійснення державної реєстрації права власності згідно з інформаційною довідкою, яка додана до позовної заяви, суд першої інстанції набув обґрунтованого висновку, про недоведеність позивачем обставин, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а саме, що оспорюваний договір укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Також суд першої інстанції піддав обґрунтованій критичній оцінці допитаного в якості свідка ОСОБА_6 , який повідомив суду, що про обставини справи, щодо яких він надав показання, йому відомо лише зі слів Позивача.

Допитаний в якості свідка позивач ОСОБА_1 надав свідчення, які збігаються з доводами поданої ним до суду позовної заяви.

Через подальшу неявку до суду свідка ОСОБА_7 , судом за клопотанням відповідача виключено ОСОБА_7 з кола свідків.

Оскільки заслуханий в якості свідка ОСОБА_1 лише підтвердив ті обставини, якими він, як позивач, обґрунтовував свій же позов, а свідок ОСОБА_6 , надаючи в суді показання повідомив суду, що про ці обставини йому відомо лише від позивача ОСОБА_1 , виключення судом першої інстанції з кола свідків ОСОБА_7 , який неодноразово не з`явився до суду, по суті не вплинуло на вірність та повноту встановлених у справі обставин, в той час, як подальше відкладення справи за наведених обставин, пов`язаних з неявкою свідка, призводило до невиправданого затягування розгляду справи.

Крім того, свідчення свідків, будучи одним з джерел доказів, мають оцінювати з іншими доказами у сукупності.

У справі, яка переглядається, самі по собі показання свідків, які не узгоджуються з встановленими у справі обставинами і за відсутності інших належних доказів, не є тими достатніми доказами, які мають визначальне значення для доведення обставин, на які посилається позивач, обґрунтовуючи вимоги про визнання правочину недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Презумпція правомірності правочину, зокрема оскарженого договору дарування від 26.05.2016 року, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як вбачається з матеріалів справи, позивачем не спростована.

Доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 13.07.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк