Справа № 457/368/23
провадження №2/457/116/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі головуючого-судді Марчука В.І.,

секретар судового засідання Ярова О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовною ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Трускавецької міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Трускавецької міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 10 жовтня 2002 року сторони зареєстрували шлюб, в якому народилося у них троє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .Через несумісність характерів, сімейне життя поступово погіршувалось, внаслідок чого спільне життя стало неможливим. З грудня 2022 року сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, сімя фактично розпалась і подальше збереження шлюбу неможливе. Зазначає, що спільні неповнолітні діти зареєстровані та проживають за її зареєстрованим місцем проживання та фактичним місцем проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки позивачка проживає з іншим чоловіком, має намір створити іншу сімю та виїхати на постійне місце проживання за межі України.Відповідач піклується про дітей і приділяє достатньо уваги, діти залишаючись проживати з відповідачем фактично будуть проживати за місцем проживання до розірвання шлюбу. Син ОСОБА_4 досяг чотирнадцяти років вільно обрав місце проживання з відповідачем, дочка ОСОБА_5 досягла десятирічного віку дала згоду на проживання з відповідачем. Тому просиларозірвати шлюб між нею та відповідачем залишивши їй прізвище « ОСОБА_1 » та визначити місце проживання малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, проте до його початку вона та її представник- адвокат Ломакін В.В. подали свої заяви в яких просять справу розглянути без їх участі, заявлені вимоги підтримують та просять їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, подав заяву в якій просить справу розглянути без його участі, заявлені вимоги визнає.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Трускавецької міської ради у судове засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що сторони 10 жовтня 2002 року зареєстрували шлюб у відділі РАГС міського управління юстиції, актовий запис № 153, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 10 жовтня 2002 року.

В період шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , народились діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 ).

Судом встановлено, що подружнє життя у сторін фактично припинилось, не ведутьспільногогосподарства, шлюбіснуєлише формально, а тому подальше йогозбереження є неможливим. Причиною розпадусім`ї є відсутністьнамірузберігатишлюб.

Згіднозі ст. 24 СК України шлюбґрунтується на вільнійзгодіжінки та чоловіка. Примушуванняжінки та чоловіка до шлюбу не допускається. ТакеположеннянаціональногозаконодавстваУкраїнивідповідає ст.16 Загальноїдекларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якоючоловіки і жінки, якідосяглиповноліття, мають право без будь-якихобмежень за ознакоюраси, національностіаборелігіїодружуватися і засновуватисім`ю. Вони користуютьсяоднаковими правами щодоодруженняпід час шлюбу та під час йогорозірвання. Позов про розірванняшлюбуможе бути пред`явлений одним ізподружжя (ст. 110 СК України). Оскількипозивачнаполягає на розірваннішлюбу, то відповідновідмова в розірваннішлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбнимвідносинам, що є неприпустимим.

Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюбприпиняєтьсявнаслідокйогорозірвання за позовом одного ізподружжя на підставірішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірванняшлюбуможе бути пред`явлений одним ізподружжя (ч. 1 ст.110 СК України).

Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляєрішення про розірванняшлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільнежиттяподружжя і збереженняшлюбусуперечило б інтересам одного з них.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбуможе бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружиниабочоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Враховуючи, що шлюбміж сторонами фактично розпався, сторони не підтримують подружніх відносин, відновлення сім`ї неможливе та суперечить інтересам сторін, а тому суд приходить до переконання, що вимоги позивача щодо розірвання шлюбу є доведеними та такими що підлягають задоволенню. Суд вважає, що шлюб слідрозірвати.

В частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини разом ізпозивачем, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Суд зазначає, що вирішуючи спір між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишається дитина, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам останніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про них, їх вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч. 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Згідно довідки про фактичне місце проживання №7 від 14 березня 2023 року видана ОСББ будинку АДРЕСА_2 , видана ОСОБА_1 про те, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , за якою фактично проживає ОСОБА_2 та їх спільні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

З обставин викладених у позовній заяві, судом встановлено, що сторони не проживають та не планують проживати разом, в кожного з них окреме особисте життя.

У зв`язку із тим, що сторони разом не проживають, між ними виник спір щодо визначення місця проживання дитини.

Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідач ОСОБА_2 у своїй заяві позовні вимоги визнав в повному обсязі.

За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Суд також враховує висновок Верховного Суду, відображений у постанові від 15.01.2020 по справі №148/1555/17, за яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Оскільки відповідачем позовні вимоги визнано у повному обсязі, суд приходить до висновку, що сторони дійшли згоди щодо проживання малолітньої дитини разом з батьком, а тому не вбачає підстав для обов`язкового отримання письмового висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору.

Крім цього, визначення місця проживання дитини разом із батьком, не позбавляє матір права на особисте спілкування за дитиною та прийняття участі у її вихованні.

Таким чином, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком відповідає інтересам дітини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 10, 76, 81,82,89, 141, 259, 264-265, 268, 273 ЦПК України, ст.ст. 141,161 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений 10 жовтня 2002 року у відділі РАГС міського управління юстиції, актовий запис № 153.

Визначити місце ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складання.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа,яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Трускавецької міської ради, ЄРДПОУ: 36518184 , юридична адреса: 82200, м. Трускавець, вул..Бориславська, 2

Суддя: В. І. Марчук