Номер провадження: 22-ц/813/2074/23
Справа № 500/363/19
Головуючий у першій інстанції Жигулін С. М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 жовтня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Жигуліна С.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Ізмаїльської міської ради, про позбавлення батьківських прав, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Ізмаїльської міської ради, про відібрання дитини,

встановив:

21.01.2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Ізмаїльської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 є бабусею ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого є відповідач. Мати дитини - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27.09.2018 року шлюб між відповідачем та матір`ю дитини ОСОБА_4 було розірвано через припинення спільного проживання сторін з травня 2017 року. Із вказаного часу дитина знаходиться на утриманні позивачки. В свою чергу, відповідач створив нову сім`ю, в якій народилась дитина та ухиляється від виконання свого обов`язку по вихованню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а сплата аліментів припинена через смерть матері дитини.

Посилаючись на те, що відповідач належним чином не приймає участі у вихованні дитини, позивачка просила позбавити ОСОБА_1 батьківських прав щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та призначити ОСОБА_2 опікуном над малолітнім.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом та просив відібрати у ОСОБА_2 сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Посилався на те, що з часу народження дитини він намагався приймати участь у вихованні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , між тим мати дитини була залежна від рішень первісної позивачки, яка перешкоджає до теперішнього часу у спілкуванні з сином. Також пояснив, що він має належні умови для виховання дитини, проживає у кв. АДРЕСА_1 та ремонтує будинок в с. Кам`янка Ізмаїльського району, що є спадковим майном.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 у зустрічному позові просив відібрати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_2 .

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені.

Позбавлено батьківських прав ОСОБА_1 щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Призначено ОСОБА_2 опікуном ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування вищевказаного рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 жовтня 2021 року, ухвалення нового рішення, яким первісний позов залишити без задоволення, зустрічний позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 жовтня 2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення.

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (т.2, а.с. 59-61, 76).

Колегія суддів враховує, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 у своїй відповіді на відзив ОСОБА_2 просить розглядати справу за його відсутності (т.2, а.с. 22- зворот).

Слід також врахувати заяву начальника служби у справах дітей від 28.03.2023 року про розгляд справи у відсутність органу опіки і піклування та ухвалити рішення в інтересах малолітнього ОСОБА_3 та врахувати висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 (т.2, а.с. 80).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 29.03.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище.

Разом з тим, у зв`язку з перебуванням судді колегії суддів Драгомерецького М.М. у відпустці з 17 по 21 квітня 2023 року (т.2, а.с.82), повний текст судового рішення складений 24.04.2023 року, тобто у перший робочий день після виходу судді Драгомерецького М.М. на роботу.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше року (т.1, а.с.237), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка є бабусею ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого є відповідач ОСОБА_1 . Мати дитини ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Разом з тим, ще до смерті матері дитини ОСОБА_4 рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27 вересня 2018 року шлюб між відповідачем та ОСОБА_4 було розірвано через припинення спільного проживання сторін з травня 2017 року.

Із вказаного часу дитина знаходиться на утриманні позивачки.

В свою чергу, відповідач створив нову сім`ю, в якій народилась дитина та ухиляється від виконання свого обов`язку по вихованню сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а сплата аліментів припинена через смерть матері дитини.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила позбавити відповідача батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та призначити її опікуном над малолітнім.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив відібрати у ОСОБА_2 онука - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на те, що з часу народження дитини він намагався приймати участь у вихованні сина ОСОБА_6 .

Проте, позичка у справі повністю контролювала ці правовідносини, а тому мати дитини була залежна від її рішень.

При цьому, ОСОБА_1 зазначив, що позивачка ОСОБА_2 до теперішнього часу перешкоджає йому у спілкуванні з сином.

Також пояснив, що він має належні умови для виховання дитини, проживає у квартирі АДРЕСА_1 та ремонтує будинок в с. Кам`янка Ізмаїльського району, що є спадковим майном.

Посилаючись на зазначені обставини, в зустрічному позові позивач ОСОБА_1 просив відібрати сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у бабусі ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: будинок АДРЕСА_2 .

Представник органу опіки та піклування, з посиланням на висновок органу опіки та піклування виконкому Ізмаїльської міської ради за № 01/21-670 від 24 травня 2019 року, вважав відсутніми підстави для позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 .

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 6 цієї Декларації, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, зростати в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Крім того, утримання дітей, надання їм матеріальної допомоги є природним обов`язком батьків, що випливає звичайно зі змісту положення ст. 180 СК України, яке зобов`язує батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Вимогами ст. 27 Конвенції про права дитини, держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

За змістом ч.ч. 1-5 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст.ст. 8, 12 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Також слід зазначити, що положеннями норм СК України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Із роз`яснень п.п. 7, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» слідує, що факт ухилення від виховання може бути підтверджено наведеними доказами.

При цьому слід зазначити, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти.

Вирішуючи даний спір, суд взяв до уваги як норми міжнародного права, так і норми національного законодавства в галузі виховання і проживання дітей, допитавши при цьому свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які дали свідчення про те, що відповідач ОСОБА_1 не займається ні вихованням ні матеріальним утримання свого малолітнього сина ОСОБА_3 , у зв`язку з чим суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність залишення малолітнього ОСОБА_3 проживати разом з бабусею ОСОБА_11 .

При цьому колегія суддів зазначає, що у відповідності до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» - чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства та застосовуються в порядку, передбаченому нормами національного законодавства.

Спори щодо прав дітей вирішуються, у тому числі на підставі Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27лютого 1991року №789ХІІ та на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підписаної в Римі 04 листопада 1950 року, від імені України підписаної 09 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР.

Частиною 1 ст. 3 вищевказаної Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Крім того, державами - учасницями 25.10.1980 року була підписана Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (Гаазька Конвенція), яка набула чинності для України з 1 вересня 2006 року та є складовою її правової системи.

Згідно з висновками Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), висловлених у рішенні «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» при вирішенні спорів щодо проживання дітей, суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.

Тобто, оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагає від суду ретельної оцінки низки факторів. ЄСПЛ у своїй практиці виходить із того, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (рішення у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France), заява № 35991/04 від 10 січня 2008 року. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідно до вимог ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

За змістом ст.ст. 153, 157, 159 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Крім того, ст. 15 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю.

Згідно психологічного висновку, який проводився в період з 10.09.2020 року по 21.09.2020 року дитина на даний час перебуває у доброму емоційному стані. До батька у дитини немає будь-яких відчуттів, дитина його не знає і не пам`ятає. Дитині краще і безпечно перебувати у звичному для нього середовищі, поруч з близькими, бабусею і дідусем. Бабуся для нього є дуже значною і близькою людиною. Тільки їй він може доручити свої маленькі таємниці. Сам її він приймає як носія соціальних норм і правил (т.2, а.с.7-8).

Всі вищевикладені обставини, а також матеріали справи в своїй сукупності свідчать про те, що в якнайкращих інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є проживання разом з бабусею - позивачкою ОСОБА_2 , яка створила йому всі умови для проживання, виховання і навчання,

Колегія суддів дійшла висновку про те, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , саме за місцем свого постійного проживання - за адресою проживання бабусі - ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 буде зростати в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про відібрання малолітньої дитини у її бабусі і визнання ОСОБА_2 опікуном малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Разом з тим, що стосується рішення суду, в частині позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , то колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, а погоджується з доводами заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 , виходячи з наступних підстав.

Так, у відповідності до Висновку органу опіки та піклування виконкому Ізмаїльської міської ради за № 01/21-670 від 24 травня 2019 року позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є недоцільним та таким, що відповідає інтересам дитини (т.1, а.с.92-93).

В судовому засіданні суду першої інстанції представник органу опіки та піклування пояснила, що рішення було прийнято з урахуванням заяви відповідача 22 квітня 2019 року, в якій він зазначив, що категорично проти позбавлення батьківських прав відносно сина та виказав бажання забрати сина у свою сім`ю, виховувати його, піклуватися про стан здоров`я. Разом із тим висновком було встановлено, що з часу народження дитини вказаний малолітній не виховувався відповідачем, а знаходився із матір`ю до її смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 і в теперішній час дитина знаходиться на утриманні позивачки ОСОБА_2 , яка є бабусею дитини.

Вирішуючи даний спір, в частині позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, суд виходив із того, що ним були порушені вимоги ст.ст. 150, 157 СК України, згідно яких батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні.

Проте, судом не було враховано, що на даний час заборгованості по сплаті аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_3 у його батька - ОСОБА_1 не мається (а.с.230, 231).

Також судом не було враховано, що за змістом п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 року, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тобто є крайнім заходом впливу на батьків або одного з них за неналежне ставлення до своєї дитини, що в даному випадку не вбачається.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти первісних позовних вимог, своїх зустрічних позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення, в частині задоволення первісних позовних вимог, ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване судове рішення, в частині задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_2 про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відмовити.

В решті рішення слід залишити без змін.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частково сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 681 грн., що складає 50% від задоволених вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 (т.1, а.с.232).

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 жовтня 2021 року, в частині задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_2 про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Прийняти постанову, якою у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відмовити.

В решті рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 жовтня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір у загальній сумі 681 грн. (шістсот вісімдесят одну гривню).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повне судове рішення складено 24.04.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький