Номер провадження: 22-ц/813/1574/23
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дришлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката позивача ОСОБА_1 Риженка Д.О.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації,-

В С Т А Н О В И В:

15 серпня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що апеляційним судом Одеської області було розглянуто цивільну справу за позовом Першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради та в інтересах ОСОБА_4 до Управління житлово-комунального господарства, ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Встановлено, що ОСОБА_4 згідно із рішенням виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів м. Одеси від 07 квітня 1989 року за №170 надана житлова квартира АДРЕСА_2 , для тимчасового проживання до отримання житла у порядку черговості. Рішенням виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів м. Одеси від 06.10.1989 за №10 було задоволено прохання мешканців квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_6 та кв. АДРЕСА_4 ОСОБА_4 , надано дозвіл на тимчасове проживання до підходу черги на отримання жилого приміщення, з пропискою по минулому місцю проживання, з оплатою за жилу площу та комунальні послуги.

Вказував, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 05.03.2013 по справі №22-ц/785/1053/13 визнано недійсним свідоцтво про право власності на ОСОБА_5 , яке видане 14 квітня 1997 року за №7-11413 Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради на квартиру АДРЕСА_5 . Вказував, що зазначене рішення суду було залишено без змін ухвалою ВССУ.

Проте, оскільки рішенням суду апеляційної інстанції було визнано недійсним тільки свідоцтво про право власності, а саме розпорядження УЖКГ Одеської міської ради від 14 квітня 1997 року за №96200, на підставі якого було видано вказане свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_5 , не скасовано, позивач посилався на те, що воно стає перешкодою для здійснення права користування житловим приміщенням. А тому звернувся до суду з дійсним позовом із вимогами щодо визнання незаконним та скасування вищевказаного розпорядження.

Протокольно 19.10.2016 суд залучив до участі в якості співвідповідача ОСОБА_3 .

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцями померлого є його дружина ОСОБА_1 та його донька ОСОБА_2

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як правонаступниками померлого ОСОБА_4 12 червня 2018 року подано до суду заяву, згідно якої позов уточнили (а.с. 183-187, т. 1), та просили суд:

- визнати недійсним та скасувати повністю розпорядження органу приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради від 14 квітня 1997 року №96200 на приватизацію квартири АДРЕСА_6 ;

- зобов`язати Департамент міського господарства Одеської міської ради укласти із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 договір найму приміщення квартири АДРЕСА_6 , та внести відповідні відомості в матеріали справ щодо скасування розпорядження органу приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради від 14 квітня 1997 року №96200 на приватизацію квартири АДРЕСА_6 , і укладання з ними ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору найму вказаної квартири.

Ухвалою суду від 15 червня 2020 року залучено до участі у справі в якості правонаступників (позивача) ОСОБА_4 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_7 01.10.2020 надала суду відзив на позов (а.с. 25-52, т. 3), в якому просила застосувати строки позовної давності стосовно позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації №96200 від 14.04.1997, у задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі. Посилалась на те, що з дня прийняття оскаржуваного розпорядження органу приватизації №96200 від 14.04.1997 на день подання даного позову (15.08.2015) вже сплинуло 18 років, вказувала, що позивачу було відомо про наявність такого розпорядження майже відразу після його прийняття. Окрім того, ОСОБА_4 безпосередньо приймав участь у справі за позовом першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси, яка розглядалась Приморським районним судом м. Одеси в 2010 році, про що зазначено в самому рішенні суду від 13.04.2011. Отже, вважає, що ОСОБА_4 був обізнаний зі змістом оскаржуваного розпорядження ще в 2010 році, проте з відповідним позовом звернувся до суду поза межами строків давності. Також у відзиві посилалась на те, що ні ОСОБА_4 , ні його правонаступниками позивачами по справі не зазначено, яким саме чином оскаржуване розпорядження від 14.04.1997 порушують їх права та інтереси, не надано доказів про це. Вважає, що оскаржуване розпорядження ніяким чином не порушує права позивачів. Окрім того, оскаржуване розпорядження було видано на підставі розпорядження Центральної районної адміністрації виконкому Одеської міської ради народних депутатів №360 від 26.12.1996 року, яке є чинним та ніким не оскаржувалось.

Позивачами 05 жовтня 2020 року було подано до суду заяву (а.с. 68-73, т. 3), згідно надано додаткові пояснення та обґрунтування щодо позову.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у даному судовому засіданні за відсутності учасників цієї справи, що не з`явились у судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а втручання публічної влади у здійснення цього права допускається у виключних випадах, в тому числі задля захисту прав та свобод інших осіб.

Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішення Центральної районної ради народних депутатів Виконавчого комітету одеської міської ради №577 від 19.10.1979, будинок АДРЕСА_7 був визнаний ветхим (а.с. 32-33 т. 3), про що також зазначається в листі Приморської районної адміністрації ОМР від 25.04.2013 (т. 3 а.с. 31) та не заперечується сторонами.

Згідно із рішенням виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів №698 від 20.12.1985 «Про перезатвердження списків ветхих та аварійних будинків Центрального району» житловий будинок АДРЕСА_7 перебуває в списках застарілого житла.

Рішенням Виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів №170 від 07.04.1989 ОСОБА_4 було надано для тимчасового проживання до отримання житла в порядку черговості квартира АДРЕСА_8 .

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів №510 від 06.10.1989 задоволено прохання мешканців квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_8 , та було надано дозвіл на тимчасове проживання, до підходу черги на отримання житлового приміщення, з пропискою по попередньому місцю проживання з оплатою за житлову площу та комунальні послуги згідно із рішенням міськвиконкому №106 від 21.02.1987 гр. ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_3 та гр. ОСОБА_6 , який мешкав у вказаній квартирі, - у квартирі АДРЕСА_4 .

Після смерті ОСОБА_6 , який помер у 1995 році, його дружина - ОСОБА_5 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» 07.04.1997 звернулася із заявою на ім`я керівника органу приватизації з проханням передати їй в приватну власність квартиру АДРЕСА_1 . При цьому ОСОБА_5 представила в орган приватизації витяг з рішення виконавчого комітету Центральної районної Ради народних депутатів №360 від 26.12.1996, відповідно до якого їй під підсобне приміщення передана квартира АДРЕСА_4 загальною площею 24,2 кв.м (а.с. 36 т. 3). Однак таке рішення зазначеним виконавчим комітетом не приймалося, що підтверджується довідкою департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської справи від 17.04.2008. Фактично існувало розпорядження Центральної райадміністрації виконкому міської ради народних депутатів №30 від 26.12.1996 на підставі розпорядження до складу квартири АДРЕСА_3 , наймачем якої була ОСОБА_5 , була включена в якості підсобного приміщення заг. пл. 24.2 кв.м жилої квартири АДРЕСА_4 , яка раніше надана для проживання ОСОБА_4 вищезазначеним рішенням №170 від 07.04.1989. Зазначене встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 05.03.2013.

14 квітня 1997 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міськради народних депутатів було видане Свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 , заг.пл. 56,1 кв.м, за №7-11413, на підставі розпорядження органу приватизації №96200 від 14.04.1997 (а.с. 14, т. 1). Власником спірної квартири вказана ОСОБА_5 (а.с. 14 т. 1).

Судом встановлено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 08.03.2012), правонаступником померлої є донька ОСОБА_3 ..

Також із матеріалів справи вбачається, що у травні 2008 року перший заступник прокурора Приморського району м. Одеси в особі Одеської міської ради в інтересах ОСОБА_4 , пред`явив позов до Управління житлово-комунального господарства (нині Департамент міського господарства Одеської міської ради), ОСОБА_5 про визнання приватизації недійсною (справа №2-3818/11).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2011 у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 05.03.2013 за розглядом справи №2-3818/11 було задоволено позов першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси в особі Одеської міської ради в інтересах ОСОБА_4 , пред`явлений до Управління житлово-комунального господарства (нині Департамент міського господарства Одеської міської ради), ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , та свідоцтво про право власності від 14.04.1997, що видане управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_9 , визнано недійсним (т. 1, а.с. 8-9).

Рішення апеляційного суду Одеської області від 05.03.2013 було залишено без змін ухвалою ВССУ від 28.08.2013 (т. 1, а.с. 11-12).

За розглядом вказаної справи №2-3818/11 судами апеляційної та касаційної інстанції була встановлена неправомірність приватизації ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_10 , на підставі розпорядження органу приватизації №96200 від 14.04.1997, яка була вчинена з порушення законодавства та конституційних прав ОСОБА_4 ..

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином суд першої інстанції погодився з тим, що права позивачів, які є правонаступниками ОСОБА_4 , на житло порушені.

На виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 05.03.2013 по справі №22-ц/1053/13 Департаментом міського господарства Одеської міської ради 21.01.2014 року прийнято розпорядження №7 «Про визнання недійсним свідоцтва №7-11413 від 14.04.1997 року про право власності на житло».

Згідно листів виконавчого комітету Одеської міської ради від 18.11.2014 (т. 1, а.с. 196), адресованих ОСОБА_4 , копія вказаного розпорядження Департаменту міського господарства Одеської міської ради від 21.01.2014 №7 направлялась гр. ОСОБА_4 листом від 13.03.2014 №436-Н/вих.. Також у листі зазначено про виконання у повному обсязі вищевказаного рішення суду апеляційної інстанції від 05.03.2013.

Також листом від 08.12.2014 (а.с. 86, т. 3) Юридичним департаментом Одеської міської ради роз`яснено гр. ОСОБА_4 право на звернення із заявою до реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції в Одеській області для подальшого скасування реєстрації права власності на ім`я ОСОБА_5 на кв. АДРЕСА_1 .

Листом від 19.06.2015 Департамент міського господарства Одеської міської ради (а.с. 148, т. 1) повідомив ОСОБА_1 , що на підставі рішення суду від 05.03.2013, розпорядженням Департаменту міського господарства від 21.01.2014 №7 визнано недійсним свідоцтво №7-11413 від 14.04.1997 про право власності на ім`я ОСОБА_5 на кв. АДРЕСА_1 .

Копія вказаного розпорядження Департаменту міського господарства від 21.01.2014 №7 була надана ОСОБА_1 листом Департаменту від 23.06.2015 (а.с. 171-172).

Ця справа є фактичним продовженням процесу захисту прав позивачів як правонаступників ОСОБА_4 у межах іншої цивільної справи №2-3818/11 за позовом першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, та в інтересах ОСОБА_4 до управління житлово-комунального господарства (нині Департамент міського господарства) Одеської міської ради, ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , про визнання недійсним свідоцтва про право власності, яка була порушена 19.05.2008, а отже і позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як правонаступників померлого ОСОБА_4 ..

На підставі вище викладеного, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку, що ОСОБА_4 був неправомірнопозбавлений права на житло в квартирі АДРЕСА_4 , яка була передана йому для проживання вищезазначеним рішенням №170 від 07.04.1989, у зв`язку з включенням до приватизації квартири ОСОБА_5 незаконно рішення виконкому Центральної районної адміністрації №360 від 26.12.1996, яке не приймалось, та таким чином порушенням право позивачів як правонаступників, та позов в цій частині є обґрунтованим.

Однак відмовив у задоволенні вказаного позову, застосувавши до спірних правовідносин строки позовної давності на підставі заяви відповідача ОСОБА_3 , проте колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першою, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому у випадку пред`явлення позову особою, право якої порушене, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 грудня 2007 року за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Зважаючи на триваюче порушення прав ОСОБА_4 , а в подальшому його правонаступників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на житло, володіння, користування та розпорядження ним, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності у цьому спорі.

Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 36 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», за змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв`язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову, а тому рішення суду першої інстанції в підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову у повному обсязі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 червня 2021 року скасувати ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження Управління житлово комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради від 14 квітня 1997 року №96200 виданого на ім`я ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 24 квітня 2023 року

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік