Єдиний унікальний номер справи 755/9360/22
Провадження №22-ц/824/183/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2023 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики.

Разом з позовною заявою позивач направив до суду заяву про забезпечення позову. В обґрунтування заяви зазначив, що за фактичними обставинами справи з моменту настання кінцевого терміну повернення позики (26.04.2021р.) на усі усні звернення позивача стосовно повернення коштів відповідач не давала конкретних відповідей, усі розмови з цього приводу відкладалися на майбутнє, на невизначений строк, а коли відповідач отримала письмову вимогу позивача, то одразу заблокувала усі його телефони, уникає будь-яких контактів з позивачем та за свідченням сусідів, останнім часом перестала з`являтися в квартирі. Крім того від знайомих до позивача дійшли чутки про те, що відповідач з метою уникнення відповідальності по борговим зобов`язанням вирішила покинути Україну та переїхати на постійне проживання до Туреччини, з цією метою вона вирішила продати квартиру та навіть зверталася до нотаріуса стосовно отримання витягу з державного реєстру права власності на об`єкти нерухомого майна. З огляду на те, що відповідач є громадянкою Республіки Білорусь, з Україною вона не має сталих зв`язків (ні постійної роботи, ні бізнесу, ні будь-якого господарства), шлюб із громадянином України вже давно припинив своє існування, спільного майна із колишнім чоловіком вона не має, а через військову агресію Російської Федерації за сприяння Республіки Білорусь в нашій державі вже понад пів року триває повномасштабна війна, то переїзд відповідачки за кордон і продаж майна, що знаходиться в Україні, має реальне підґрунтя.

Оскільки на даний час відповідачу належить 100% власності квартири, вона може безперешкодно продати цю квартиру. Враховуючи, що квартира по АДРЕСА_1 являється єдиним майном, за рахунок якого може бути задоволено позовні вимоги у майбутньому, на думку позивача є усі правові підстави для забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказану квартиру.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2022 року заяву про забезпечення позову задоволено частково; в межах суми позову у розмірі 7189 доларів 80 центів США, що станом на час постановлення цієї ухвали за офіційним курсом НБУ еквівалентно 263 765 грн., накладено арешт на належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 ;в іншій частині заяви - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, 29.10.2022 року відповідач направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржувану ухвалу вважає незаконною та такою, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просила апеляційний суд ухвалу суду скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволені вищевказаної заяви.

15.12.2022 року до Київського апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

06.02.2023 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи може забезпечити позов, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. При цьому заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ст. 150 ЦПК України).

Згідно ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням необхідності саме такого заходу, ціну позову, про забезпечення якого просить заявник, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Як зазначено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи питання про забезпечення позову, суд має пересвідчитися зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір, а також існує реальна загроза унеможливлення чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

За своєю правовою природою правовий інститут забезпечення позову покликаний гарантувати особам, які беруть участь у справі, реальну можливість ефективного захисту свого права шляхом дійсного виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Саме тому такі заходи покликані забезпечити можливість охорони матеріально-правових інтересів позивача від потенційних недобросовісних дій інших учасників, направлених на ухилення від реального та ефективного виконання судового рішення, в тому числі з метою запобігання труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Зважаючи на наведені положення, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд має дослідити, чи є реальним спір між сторонами, чи існує небезпека ускладнення можливості виконання рішення суду, чи запропонований вид забезпечення є співмірним із заявленими вимогами та чи забезпечує він досягнення мети, задля якої ставиться питання про забезпечення позову. Єдиною передбаченою законом підставою для застосування заходів забезпечення позову є виключно ризик ускладнення/унеможливлення виконання рішення суду у справі або ефективного поновлення прав та інтересів позивача. При цьому жодного питання по суті спору, в тому числі й щодо обґрунтованості позовних вимог, суд на даній стадії не вирішує.

При розгляді даної апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з того, що з матеріалів справи вбачається існування реального спору між сторонами.

Основна частина доводів апелянта зводиться до відсутності доказів існування тих обставин, про які заявник зазначав у своїй заяві. В той же час дані посилання не були покладені судом в основу оскаржуваного рішення. Суд першої інстанції при вирішенні даного питання керувався наявною у відповідача можливістю відчуження єдиного заявленого у справі майна відповідача, за рахунок якого можливе виконання рішення суду у разі задоволення позову. Дана обставина не була спростована апелянтом, відтак апеляційний суд з врахуванням вищевикладеного приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Окремо суд звертає увагу про дотримання судом першої інстанції принципу співмірності при вирішенні даного питання.

Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення непідлягає.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько