справа № 754/186/22 головуючий у суді І інстанції Таран Н.Г.
провадження № 22-ц/824/4650/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 квітня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_1 , зареєстрований 10 жовтня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві за №1486.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 2003 року. Від вказаного шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте, сімейне життя між подружжям не склалося з причин несумісності характерів, різних поглядів на життєві цінності. Згодом, внаслідок загострення протиріч, між подружжям почали виникати суперечки і сварки, свідком яких була дитина. Фактично шлюбні відносини припинились між сторонами з 01 січня 2014 року. Позивач вказує, що проживає з відповідачем та дитиною в одній квартирі, проте в різних кімнатах. Зазначає, що він веде окреме з ОСОБА_1 господарство. Відтак, спільне проживання з відповідачем на глибоке переконання позивача та збереження шлюбу неможливі. Позивач вважає, що збереження шлюбу з ОСОБА_1 суперечитиме його інтересам та інтересам доньки, а також порушить принцип вільної згоди чоловіка і жінки на перебування у шлюбі.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 вересня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та матеріального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що судом першої інстанції не було надано належну оцінку тій обставині, що відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2101-IX від 24 лютого 2022 року в Україні було введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року. Відповідач зазначає, що в ці нелегкі часи збереження сім`ї має дуже важливе значення та відповідає якнайкращим інтересам всіх її членів, а особливо - дитини. Збереження шлюбу відповідатиме інтересам доньки, яка зараз перебуває у підлітковому віці і досить болісно сприймає звістку про майбутнє розлучення своїх батьків. Відповідач зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що протягом тривалого часу розгляду справи між сторонами не відбулось примирення, є передчасним і таким, що був винесеним без належного дослідження всіх обставин справи. Відповідач вказує, що через збройну агресію Російської Федерації проти України в березні вона була вимушена евакуюватись до Німеччини разом з донькою. Відповідач вказує, що повернулася в Україну лише нещодавно, а саме 01 вересня 2022 року, і ще не мала достатнього часу на примирення з чоловіком. Станом на сьогоднішній день, позивач та відповідач продовжують проживати в одній квартирі, вести спільне господарство та підтримувати родинні стосунки. Позов був поданий позивачем під впливом емоцій чи переконання третіх осіб і не відповідає його дійсним намірам та інтересам сім`ї та дитини. Крім того, позивач 22 вересня 2022 року отримав повістку від Деснянського РТЦК та СП м. Києва в рамках мобілізації, оскільки перебуває на військовому обліку, що не може не впливати на необхідність збереження сім`ї. Відповідач вважає, що їх шлюбно-сімейні відносини із ОСОБА_2 ще можна було б зберегти за умови проходження курсу психотерапії, бажанні чоловіка змінюватися в інтересах сім`ї та дитини, недопущення втручання в сім`ю матері чоловіка. Крім того, відповідач вказує, що суд розглянув справу за її відсутності. Будь-яких повісток, повісток-повідомлень або викликів від суду про дату, час і місце розгляду даної справи вона не отримувала. Крім того, письмової заяви передбаченої ч. 13 ст. 128 ЦПК України відповідач не писала. Також, відповідач вказує, що в порушення вимог ч. 4 ст. 277 ЦПК України, жодної ухвали з приводу заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження судом першої інстанції винесено не було, розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 10 жовтня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, запис в реєстрі № 1486 (а.с.8, Т.1).

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9, т.1).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не бажає перебувати у шлюбі, а примушування будь-якої-особи до збереження шлюбу не допускається.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 та ч. 2 ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що з 10 жовтня 2003 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказує на те, що у нього з відповідачем різні погляди на життєві цінності, відсутність взаєморозуміння. 01 січня 2014 року він вирішив, що подальше збереження шлюбних відносин з відповідачем неможливе та вказує про те, що він з відповідачем та їх донькою проживають разом, однак в різних кімнатах. Позивач веде окреме від відповідача господарство, самостійно без участі відповідача планує свій бюджет та організовує дозвілля.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що в ці нелегкі часи збереження сім`ї має дуже важливе значення та відповідає якнайкращим інтересам всіх її членів, а особливо - дитини. Збереження шлюбу відповідатиме інтересам доньки, яка зараз перебуває у підлітковому віці і досить болісно сприймає звістку про майбутнє розлучення своїх батьків. Станом на сьогоднішній день, позивач та відповідач продовжують проживати в одній квартирі, вести спільне господарство та підтримувати родинні стосунки. Позов був поданий позивачем під впливом емоцій чи переконання третіх осіб і не відповідає його дійсним намірам та інтересам сім`ї та дитини. Крім того, позивач 22 вересня 2022 року отримав повістку від Деснянського РТЦК та СП м. Києва в рамках мобілізації (копія додається), оскільки перебуває на військовому обліку, що не може не впливати на необхідність збереження сім`ї. Відповідач вважає, що їх шлюбно-сімейні відносини із ОСОБА_2 ще можна було б зберегти за умови проходження курсу психотерапії, бажанні чоловіка змінюватися в інтересах сім`ї та дитини, недопущення втручання в сім`ю матері чоловіка.

Однак, зазначені доводи відповідача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно з ч. 1 ст. 24 СК України, ч. 1 ст. 52 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Про небажання позивача проживати в шлюбі з відповідачем свідчить сам факт його звернення до суду з даним позовом, а також послідовна позиція позивача за весь час розгляду справи, відповідно до якої він наполягав на розірванні шлюбу та, підтримуючи позовні вимоги, просив суд розглянути справу у його відсутність.

Доводи апеляційної скарги в частині наявності на час розгляду справи між сторонами взаємних прав та обов`язків, апеляційний суд не може взяти до уваги, оскільки позивач вказує на відсутність зазначених обставин, а відповідач, стверджуючи протилежне, не надала суду жодних доказів на підтвердження своїх доводів в цій частині.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що рішення про розірвання шлюбу не є вільним волевиявленням позивача, було під впливом емоцій та під тиском третіх осіб.

За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Натомість, доказів зазначеним доводам матеріали справи також не містять.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 вказує на те, що збереження шлюбу відповідатиме інтересам їхньої доньки, яка зараз перебуває у підлітковому віці.

В той же час, відповідно до ст. 142 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Рішення суду про розірвання шлюбу не позбавляє прав та не звільняє батьків від обов`язків приймати участь у вихованні дітей, спілкуванні з ними та їх утриманні, а також не позбавляє дітей права на отримання батьківської турботи про них.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що, у зв`язку із збройною агресією на території України, вона була змушена виїхати до Німеччини та повернулась лише 01 вересня 2022 року, і ще не мала достатнього часу на примирення з чоловіком. Вказувала, що позивач та відповідач продовжують проживати в одній квартирі, вести спільне господарство та підтримувати родинні стосунки.

Разом з тим, позовну заяву було подано у січні 2022 року, тобто майже 1,5 роки справа перебуває на розгляді у суді. У сторін було достатньо часу для примирення. Як зазначає відповідач, наразі сторони проживають разом і ведуть спільне господарство. Однак, ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про розгляд справи не подавав суду заяви, клопотання, які б свідчили про те, що його позиція про розірвання шлюбу змінилась.

Також, відповідач вказує про те, що судом було порушено норми процесуального права, оскільки справу було розглянуто у її відсутність без належного повідомлення.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 07 лютого 2022 року було відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи та надано відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву.

07 березня 2022 року ОСОБА_1 скористалась своїм правом та направила на адресу суду відзив на позовну заяву, отже, була обізнана про розгляд зазначеної справи судом.

Суд першої інстанції неодноразово викликав учасників справи до судового засідання, однак, у зв`язку з їх неявкою відкладав такі засідання.

11 липня 2022 року представник відповідача - ОСОБА_4 ознайомлювалася з матеріалами справи, а, відтак, була обізнана про призначений розгляд справи на 19 вересня 2022 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 64, ч. 5 ст. 130 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Отже, ОСОБА_5 була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи.

При цьому, ні відповідач, ні її представник до судового засідання суду першої інстанції не з`явилися. А, відтак, суд розглянув справу за відсутності відповідача, яка була належним чином повідомлена.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, передбачено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Враховуючи зазначене, доводи відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права є необґрунтованими та не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для розірвання шлюбу відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 14 квітня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.