Справа № 202/1931/22
Провадження № 2/202/172/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2023 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.

за участю секретаря - Калантаєнка Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування у особі виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області про позбавлення батьківських прав, -

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом за результатами розгляду якого просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно себе, тобто її дитини.

Заявлена вимога обґрунтована тим, що мати позивача, яка є відповідачем по даній справі, у 2019 році переїхала на постійне проживання до Криму. З вказаного часу остання ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно позивача, а саме: не цікавиться його життям, не займається його вихованням, не забезпечує матеріально. Крім того, мав випадок жорстокого поводження з її сторони, у зв`язку із чим позивач пішов жити до свого батька, ОСОБА_3 . Наразі позивач, у зв`язку із військовою агресією проти України має намір перетнути з батьком кордон, однак безвідповідальна поведінка матері позивача заважає йому вчинити відповідні дії.

Про час і місце розгляду справи відповідач була повідомлена, однак жодних заперечень, заяви, відзиву на позовну заяву не надала.

ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

У відповідності до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками дитини вказано ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 19 жовтня 2012 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано.

13 лютого 2019 року Краматорським міським судом Донецької області було отримано заяву ОСОБА_3 про захист права малолітньої особи. Згідно змісту вказаної заяви заявник просив стягнути з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 ; для захисту ОСОБА_4 від домашнього насилля з боку ОСОБА_2 на час розгляду справи визначити місце проживання ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_3 ; зобов`язати ОСОБА_2 звітувати про використання сплачених аліментів.

В підтвердження не надходження зі сторони відповідача коштів на своє (позивача) утримання до позовної заяви долучено довідку про рух коштів АТ «Універсал Банк», за період з 1 лютого 2019 року - 30 квітня 2022 року, клієнта ОСОБА_3 .

Згідно копії довідки загальноосвітнього навчального закладу І-ІІІ ступенів «Середня загальноосвітня школа №45» Подільського району м.Києва, ОСОБА_1 дійсно навчається в 8-Б класі загальноосвітнього навчального закладу І-ІІІ ступенів «Середня загальноосвітня школа №45». За час навчання дитини в школі мати справами дитини не цікавилась.

У відповідності до витягу ГЦОСІ ДЕРЖПРИКОРДОНСЛУЖБИ УКРАЇНИ від 8 серпня 2022 року за наявною інформацією щодо перетинання ОСОБА_5 державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях та тимчасово окупованою територією АР Крим у період з 1 січня 2019 року по 13:30 16 серпня 2022 року: мало місце перетин кордону 9 разів, останній раз виїзд 14 квітня 2021 року.

4 квітня 2023 року за №252 Виконавчим комітетом Броварської міської ради Броварського району Київської області було прийнято рішення про надання висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до неповнолітнього ОСОБА_1 .

Згідно висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав, судом було встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають двох дітей, а саме: ОСОБА_4 , позивача у даній справі, та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 14 травня 2012 року було вирішено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання двох їхніх спільних дітей у розмірі 1/3 частини від доходу ОСОБА_3 . Після розлучення (у 2012 році) діти залишились проживати разом із матір`ю. 25 жовтня 2019 року ухвалою суду було залишено без розгляду заяву ОСОБА_3 про захист прав малолітньої особи. З лютого 2019 року ОСОБА_7 почав проживати разом із батьком, а ОСОБА_6 залишилась жити разом із матір`ю. В ході з`ясування усіх обставин життя сім`ї спеціалістами служби було проведено бесіду з ОСОБА_3 , в ході якої, окрім іншого, останній повідомив, що між ним та ОСОБА_2 була усна домовленість про те, що він матеріально утримує сина, а вона - доньку. Також зазначив, що останній раз матір спілкувалась з сином у грудні 2022 року. Також спеціалістом служби було проведено співбесіду із неповнолітнім ОСОБА_4 , який повідомив, що матір за погані оцінки та поведінку могла забрати у нього планшет, кишенькові гроші, насварити та навіть вдарити. Степан в березні 2022 року звернувся до матері з проханням надати дозвіл на виїзд із батьком за кордон, у зв`язку із збройною агресією проти України, на що вона відповіла, що там небезпечно. Степан зазначив, що заблокував номер телефону матері бо тримає на неї образу, з сестрою спілкується кожного тижня. Спеціалістами, також, було проведено бесіду за допомогою мобільного додатку ВАЙБЕР з ОСОБА_2 , яка, окрім іншого зазначила, що дійсно могла насварити та вдарити по сідницях сина за брехню чи погану поведінку. Також ОСОБА_2 зазначила, що син був дуже прив`язаний до батька, вона не була проти проживання сина з батьком. Вона весь час цікавилась та зв`язувалась із сином через мобільний додаток ВАЙБЕР, пропонувала переїхати сину до Криму. ОСОБА_2 зазначила, що не заперечує проти виїзду сина з його батьком за кордон, однак це не повинно бути ціною позбавлення її батьківських прав, зауважила, що любить сина, шукає з ним контакту, хоче приймати участь у його вихованні та заперечує проти позбавлення її батьківських прав. ОСОБА_2 надано скриншоти листування з сином у мобільному додатку з якого вбачалось їхнє родинне спілкування відбувалось в позитивному руслі. Однак після відмови матері добровільно надати нотаріальну згоду на позбавлення її батьківських прав, ОСОБА_4 залишив час і заблокував матір, аргументуючи тим, що вона його не любить.

ІІІ. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину.

Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44 - ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 і ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом принципів 2, 4, 6, 7 Декларації прав дитини від 20.11.1959 дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Суспільство та органи публічної влади повинні докладати зусиль для сприяння реалізації зазначеного права.

Частиною 1 ст.165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Частиною 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Частиною 4 вказаної вище статті передбачено, що під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У п. 54 рішення ЕСПЛ « Хант проти України» (від 07.12.2006), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27.11.1992 і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 07.08.1996, п. 78.

Позивачем та його представником не наведено тих виключних обставин, які б свідчили про необхідність застосування судом крайнього заходу впливу - позбавлення батьківських прав.

Аргументи сторони позивача та його представника про те, що відповідач протягом тривалого часу свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, а саме: батьківського піклування та батьківської турботи до дитини не виявляє, станом здоров`я дитини не піклується, фізичний та моральний розвиток дитини не підтримує, необхідних умов для навчання та проживання дитині не забезпечує, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання дитиною освіти, є безпідставними, оскільки судом не встановлено винної поведінки відповідача.

Позивач та його представник не довів та не надав суду доказів, в чому полягає його захист інтересів як дитини шляхом позбавлення його матері батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини як і жорстокого поводження з дитиною.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна.

З огляду на наведене суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним.

Отже, за таких обставин, здійснивши системний аналіз і оцінку доказів, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його сина не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач не довів та не надав суду беззаперечних доказів, в чому полягає захист інтересів дитини внаслідок позбавлення його матері батьківських прав та доказів, які б свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини як і жорстокого поводження з дитиною.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 150, 157, 164, СК України, ст. 11, 12 Законом України «Про охорону дитинства», ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ), служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування у особі виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області про позбавлення батьківських прав.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення складено 25 квітня 2023 року.

Суддя Г.О. Кухтін