ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Барильської А.П.,

суддів: Деркач Н.М., Ткаченко І.Ю.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами

представника ОСОБА_1 адвоката Мельниченка Віталія Миколайовича,

ОСОБА_2 ,

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дніпровської міської ради, треті особи Перша Дніпровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування та у зв`язку із втратою правовстановлюючих документів, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року позивач через свого представника звернувся до суду із вищевказаним позовом, який уточнив у жовтні 2020 року, в обґрунтування якого посилався на те, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 14 жовтня 1996 року видано свідоцтво про право спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

З січня 1997 року позивач ОСОБА_4 проживає в Німеччині за адресою АДРЕСА_2 .

Батько позивача ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з 1/5 частки вказаної квартири.

Свідоцтво на право власності і технічний паспорт зберігалися у батька позивача ОСОБА_4 .. Після його смерті документи забрала відповідачка ОСОБА_2 .

05 вересня 2014 року ОСОБА_7 приїхав в Україну і звернувся до Першої Дніпропетровської Державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , на підставі його заяви заведена спадкова справа.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_5 .. Після її смерті також відкрилась спадщина, яка складається з 1/5 частки вказаної квартири, а також садового (дачного) будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивач звернувся до Першої Дніпропетровської Державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , на підставі його заяви заведена спадкова справа.

Окрім позивача спадкоємцем першої черги за законом після смерті батьків є відповідачка ОСОБА_2 . Однак у встановлений законом строк вона із заявою про прийняття спадщини не зверталася.

У ОСОБА_1 відсутній правовстановлюючий документ на квартиру. Натомість відповідачка ОСОБА_2 стверджувала, що в неї він також відсутній, чим перешкоджала вступу у спадщину.

Постановою нотаріуса Першої Дніпропетровської Державної нотаріальної контори від 17 серпня 2016 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька. У зв`язку з чим він у серпні 2016 року звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська із позовом про визнання права власності у зв`язку із втратою правовстановлюючого документу та в порядку спадкування за законом після смерті батька.

В жовтні 2016 року позивачеві стало відомо про те, що спірна квартира 26 липня 2013 року була в цілому подарована відповідачці ОСОБА_2 за договором дарування від 26 липня 2013 року.

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 (треті особи - приватний нотаріус ДМНО Батова Л.Г., КП «ДМТІ») про визнання недійсним договору дарування.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 квітня 2017 року по справі № 201/15116/16-ц в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2017 року апеляційну скаргу позивача задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 квітня 2017 року змінено в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову. В іншій частині рішення залишено без змін.

В лютому 2018 року ОСОБА_1 знову звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (треті особи - приватний нотаріус ДМНО Батова Л. Г., КП «ДМТІ») про визнання недійсним договору дарування квартири.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 січня 2019 року по справі № 201/1550/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Визнано недійсним договір дарування квартири від 26 липня 2013 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між дарувальниками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 і обдарованою ОСОБА_2 ..

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2019 року, за результатами оскарження вказаного рішення ОСОБА_2 , рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 січня 2019 року скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування відмовлено.

Поставною колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 01 квітня 2020 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2019 року скасовано. Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 січня 2019 року залишено в силі.

Поставною нотаріуса від 19 червня 2020 року позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_5 , у зв`язку із тим, що позивач не надав оригінал правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Позивач зазначає, що він, як спадкоємець першої черги, прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_4 і після смерті матері ОСОБА_5 відповідно до ст. 1269 ЦК України, звернувшись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. Однак відповідачка ОСОБА_2 утримує в себе і не надає для вчинення нотаріальних дій оригінал свідоцтва про право власності, у зв`язку з чим цей документ для позивача є втраченим, тому, посилаючись на норми ст.ст. 321, 392, 1216, 1217, 1223, 1258, 1262, 1269, 1270 ЦК України, просив:

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частку квартири АДРЕСА_4 , у зв`язку із втратою свідоцтва про право власності на квартиру;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частку квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкуванням за законом після смерті батька ОСОБА_4 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частку квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкуванням за законом після смерті матері ОСОБА_5 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності 1/2 частку садового (дачного) будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право спільної сумісної власності на 1/5 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із втратою правовстановлюючого документа - свідоцтва про право власності на вказану квартиру, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 14 жовтня 1996 року за № 1/2095-96.

Визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/5 частку квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , в порядку спадкуванням за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/10 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкуванням за законом після смерті матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частку садового (дачного) будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , в порядку спадкуванням за законом після смерті матері - ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь позивача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору в сумі 9 196,25 грн. (а.с.15-21 Том ІІ).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Мельничена В.М., подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду змінити в частині розподілу судових витрат у справі та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 37 930,40 грн., з яких 10 930,40 грн. витрати по сплаті судового збору у справі та 27000 грн. витрати на професійну правничу допомогу,

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог з підстав того, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки доказам, які мають значення для розгляду справи, судом неповно з`ясовані обставини справи, що мають значення при розгляді, а саме, що в період з 26 липня 2013 року по 01 квітня 2020 року діяли зареєстровані у встановленому порядку договори дарування на ім`я ОСОБА_2 , що унеможливлювало зареєструвати за позивачем право власності на частки після смерті батьків, адже попередні правовстановлюючі документи вже на той час втратили свою юридичну силу, а, задовольняючи вимогу позивача про визнання за ним права власності на 1/5 частину спірної квартири у зв`язку із втратою правовстановлюючих документів, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та не врахував, що позивач не довів факту звернення до державного реєстратора за отримання дублікату свідоцтва про право власності від 1996 року в порядку ст.53 Закону України «Про нотаріат» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що унеможливлює вважати доведеним втрату правовстановлюючих документів та визнавати за позивачем по суду таке речове право, чим порушено норми матеріального права.

Разом з цим ОСОБА_2 ззначає, що вона не була належним чином повідомлена про час проведення судового засідання, оскільки повістки вона за адресою свого проживання не отримувала, а телефонограма секретаря судових засідань таким належним повідомленням не вважається та такий порядок повідомлення не відповідає встановленому порядку вручення судової повістки, як про це зазначено у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі №522/19433/17, що є порушенням процесуального права.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 березня 2021 року в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу скасовано та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 27000 грн. В решті рішення суду залишити без змін (а.с.84-93 Том ІІ).

Не погодившись з постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2021 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу 17 листопада 2021 року, за розглядом якої постановою Верховного Суду від 17 серпня 2022 року скаргу задоволено, постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2021 року скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.188-199 Том ІІ).

За повторним розглядом апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , сторони не скористались правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, та відзивів на апеляційні скарги не подавали.

10 лютого 2023 року третя особа ОСОБА_8 подав письмові пояснення, в яких зазначив, що суд першої інстанції не застосував вимоги ст. 370, 369, 372 ЦК України, де зазначається про встановлення часток у спільній сумісні власності співвласників окремим рішенням суду, а позивачем такі вимоги не заявлялись, тому заявлені вимоги є передчасними і підлягають скасуванню, а положення ст. 392 ЦК України передбачають звернення особи до суду з вимогами про визнання права власності у разі втрати ним документу лише за наявності у нього такого права, однак жодним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська цих часток не встановлювалось. Разом з цим ОСОБА_8 зазначив, що суд першої інстанції не вірно визначив частки співвласників у спадковому майні, адже після смерті батька відкрилась спадщина на 1/5 частину у спадщині для всіх співвласників, а для матері додатково ще і на 1/15 частку, як його дружини, тому після смерті матері ОСОБА_5 спадкоємці успадкували 4/15 частини, тобто по 2/15 для позивача та відповідача ОСОБА_2 , а не 1/10 частку, як зазначено судом першої інстанції. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача повністю, скасувавши рішення суду першої інстанції у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 належить задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю, скасувавши рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності за ОСОБА_1 на частину квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкування та у зв`язку із втратою правовстановлюючих документів, виходячи з наступних підстав.

Так, колегією суддів встановлено, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 83,9 кв.м., на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 14 жовтня 1996 року (а.с. 52 Том 1).

В силу ст.ст.355-357 ЦК України кожному із співвласників зазначеного майна належить по 1/5 частині.

ІНФОРМАЦІЯ_3 батько ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 173 Том 1). Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/5 частки вказаної квартири, яку успадкували по 1/15 частині дружина ОСОБА_5 та його діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як спадкоємці першої черги спадкування, як це визначено ст.ст.1226, 1261 ЦК України.

05 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Першої Дніпропетровської Державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, на підставі його заяви заведена спадкова справа № 567-2014 (а.с. 172 - 214 т. 1).

Однак постановою державного нотаріуса Першої Дніпропетровської Державної нотаріальної контори Білецької В.І. від 17 серпня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки у заявника відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно (а.с. 185 том 1).

Також постановою державного нотаріуса Першої Дніпропетровської Державної нотаріальної контори Білецької В.І. від 11 червня 2020 року відмовлено і ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька з підстав того, що заявниця пропустила установлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини (а.с. 186 - 187 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 159 зворот Том 1).

Після її смерті також відкрилась спадщина у вигляді її 1/5 частки вказаної квартири, яка належала їй на праві спільної сумісної власності та 1/15 частки, яку вона, в силу ст. 1261 ЦК України, за життя успадкувала після чоловіка ОСОБА_4 , що суммарно становить 4/15 частки у спадковому майні, то спадкоємці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 успадкували за законом по 2/15 частки після матері, на що мають речове право у рівних частках.

17 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Першої Дніпропетровської Державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , де на підставі його заяви заведена спадкова справа № 494-2016 (а.с. 158 - 171 том 1), однак поставною державного нотаріуса Першої Дніпропетровської Державної нотаріальної контори Білецької В.І. від 19 червня 2020 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки у заявника були відсутні правовстановлюючі документ на спадкове нерухоме майно (а.с. 170 том 1).

25 листопада 2016 року із заявою про прийняття спадщини після смерті матері звернулася також донька померлої ОСОБА_2 (а.с. 159 т. 1).

Разом з цим, з наданої копії спадкової справи №567-2014 заведеної після смерті ОСОБА_4 , колегією суддів встановлено, що спірна квартира була подарована ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 відповідачці ОСОБА_2 на підставі договором дарування, серії та номер 3180, посвідченого 26 липня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровський міський нотаріальний округ Батовою Л.Г. (а.с. 200 202 том 1).

Не погодившись з договором дарування від 2013 року, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, пред`явленим до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на предмет визнання недійсним договору дарування квартири.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 січня 2019 року по справі № 201/1550/18 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, про визнання недійсним договору дарування квартири - задоволені.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_4 від 26 липня 2013 року, укладений між дарувальниками ОСОБА_9 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 і обдарованою ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Людмилою Григорівною, зареєстрований в реєстрі за № 3180 (а.с. 61 - 65 том 1), яке залишено в силі поставною колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 01 квітня 2020 року (а.с. 68 - 72 том 1).

Судовими рішеннями встановлено, що оспорюваним правочином порушено право позивача на розпорядження спільною сумісною власністю (ч. 2 ст. 369, ч. 4 ст. 369 ЦК України), оскільки спірний договір вчинений без врахування його думки як співвласника, а тому з цих підстав визнав такий договір недійсним з моменту його укладення.

У матеріалах справи були відсутні докази на підтвердження зміни форми власності співвласниками зазначеної квартири, зі спільної сумісної на спільну часткову, а, відтак, дарувальники - ОСОБА_9 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 відчужили по 1/5 частині квартирі, належній їм на праві спільної сумісної власності, без згоди на те іншого співвласника, чим порушили вимоги ст. 369 ЦК України.

При цьому, суди надали правову оцінку доводам відповідачки про те, що позивач пропустив строк позовної давності та зазначили, що ОСОБА_1 з січня 1997 року проживав у Німеччині, а у вересні 2014 року він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, і в серпні 2016 року він звернувся з заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину на 1/5 частину квартири, але нотаріусом було йому відмовлено у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на нерухоме майно. Таким чином, в серпні 2016 року позивач не мав у своєму розпорядженні правовстановлюючого документа на квартиру.

Дані обставини, в сил ч.4 ст. 82 ЦПК України, є преюдиційними для розгляду цієї справи та, в силу ч.5 ст. 82 ЦПК України, ОСОБА_2 не спростовані.

Абзацом першим пункту 53 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельну ділянку, права власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва, реєстрацію яких проведено до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності чи постійного користування земельною ділянкою, свідоцтва про право власності на нерухоме майно використовуються відомості з Державного земельного кадастру або Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, та паперовий носій інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації).

Державна реєстрація прав у випадку, передбаченому цим пунктом, проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованих речових прав на підставі таких документів у Державному земельному кадастрі чи в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, або на паперових носіях інформації (в реєстрових книгах, реєстраційних справах, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації), з обов`язковим зазначенням у Державному реєстрі прав відомостей про втрату, пошкодження чи зіпсування відповідного документа.Отже, у випадку втрати, пошкодження або зіпсування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого органом місцевого самоврядування або місцевою адміністрацією, державного акту на право власності на земельну ділянку, за видачею свідоцтва на заміну втраченого, пошкодженого чи зіпсованого документа, необхідно звертатись саме до державного реєстратора.

В разі відсутності можливості отримати дублікат втрачених, пошкоджених чи зіпсованних документів, передбачена можливість подання заяви до суду. В залежності від того, з якої причини відсутні правоустановчі документи, визначається майбутній алгоритм дій в судовому порядку. Зокрема, заявами, що подаються до суду можуть бути: заяви про визнання права власності на майно, заяви про встановлення юридичного факту, заяви про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом витребування правовстановлюючих документів на майно. Так, наприклад, якщо правовстановлюючі документи на спадкове майно зберігаються у одного зі спадкоємців, який зумисно не надає їх нотаріусу, то вказане є підставою для звернення до суду з позовною заявою про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом витребування правовстановлюючих документів на майно у вказаного спадкоємця. Після задоволення такого позову та витребування правовстановлюючих документів, оформлення права на спадкове майно здійснюється в нотаріальному порядку шляхом видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину. Рішення суду при цьому стає правовстановлюючим документом.

Зі змісту ст. 392 Цивільного кодексу Українивбачається, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З урахуванням встановлених судовими рішеннями обставин та враховуючи, що позивач ОСОБА_1 не надав у цій справі жодного доказу звернення до державого реєстратора з приводу отримання дублікату правовстановлюючого документу на спірну квартиру, враховуючи його датованість видачі до 2013 року, належить зробити висновок, що позивач ОСОБА_1 не був позбавлений права та можливості, будучи при цьому належним зареєстрованим співвласником спірної квартири, факт чого ніким не оспорювався, звернутись щонайменше з 2016 року до відповідного державного органу за отриманням дублікату правовстановлюючого документу на квартиру, а ст. 392 ЦК України в даному випадку застосуванню не підлягає, оскільки метою, в розумінні цієї статті, є усунення невизначеності відносин права власності щодо індивідуально-визначеного майна, власником якого є позивач, або отримання документа, що засвідчує його право власності та був раніше втрачений ним, при цьому судове рішення за розглядом такої справи не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, і лише у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється у зв`язку із відсутністю такого правовстановлюючого документа.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/5 частину квартири у зв`язку із втратою правовстановлюючого документу з підстав відсутності невизнання відповідачем ОСОБА_2 його такого права та саме на таку частину спірної квартири, та відсутністю доказів відмови позивачеві у видачі дублікату правовстановлюючого документу на квартиру.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог про визнання права власності за ОСОБА_1 на частину квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкування, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно зі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Так, як вже було встановлено колегією суддів, після батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцями першої черги за законом є дружина померлого ОСОБА_5 , та його діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які успадкували по 1/15 частині, зокрема, у спадковій квартирі АДРЕСА_4 , а після матері ОСОБА_5 успадкували її 1/5 частку та 1/15 частку, яку вона за життя успадкувала після свого чоловіка ОСОБА_4 , тобто всього часток на спадкування позивачем та відповідачем станом на момент смерті матері 28 травня 2016 року становило 4/15, по 2/15 частки для позивача та відповідача.

При цьому колегія суддів зазначає, що на момент розгляду цієї справи, враховуючи всі встановлені обставини скасування рішенням суду договору дарування від 2013 року на ім`я ОСОБА_2 , що, в силу ст.216 ЦК України, приводить до юридичних наслідків з повернення сторін договору у первісний стан, тобто можливість спадкування спадкоємцями за законом першої черги в рівних частках, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 успадкували після батька по 1/15 часток, а після матері по 2/15 часток у спадковому майні, до складу якого входить і спірна квартира.

Належить також зазначити, що судом першої інстанції розглядались і позовні вимоги ОСОБА_1 щодо права власносиі на частину садового будинку у садівничому товаристві АДРЕСА_3 , однак рішення сду у цій частині сторонами не оскаржується, а тому колегією суддів і не переглядається.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовим і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 березня 2021 року постановлено з порушенням норм процесуального та матеріального права, тому апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в оскаржуваній частині визнання права власності за ОСОБА_1 на частину квартири в порядку спадкування та у зв`язку із втратою правовстановлючого документу з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне і змінити розподіл судових витрат у справі, задовольняючи при цьому апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Так, позивачем заявлено чотири майнові вимоги та сплачено судового збору у розмірі 10 510 грн., тому у відповідності ст. 141 ЦПК України, враховуючи задоволення двох з таких позовних вимог та вимогу, яка не переглядала колегією суддів щодо права власності на частину садового будинку і була задоволена судом першої інстанції, належить з ОСОБА_2 стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову у розмірі 3 941,25 грн., за подання апеляційних скарг у загальному розмірі 1056,40 грн., враховуючи і подання апеляційної скарги на ухвалу суду про повернення позовної заяви позивачем з подальшим її скасуванням.

Також, у відповідності до ст.ст.133-137 ЦПК України, позивачем сплачено адвокату Мельниченку В.М. гонорар у розмірі 27000 грн., що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордеру №08/20-1 (а.с.81 Том 1), виданого на підставі договору №08/20 від 15 квітня 2020 року, який готував та подавав процесуальні заяви від імені та в інтересах позивача як до суду першої інстанції, так і до апеляційної інстанції, а також приймав участь у судових засіданнях як представник позивача, допущений судом до участі у справі, однак, враховуючи часткове задоволення позовних вимог належить стягнути з відповідача на користь позивача 13 500 грн., що буде співмірним порівняно із кількістю задоволених вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мельниченка Віталія Миколайовича задовольнити повністю.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2021 року скасувати в частині визнання права власності за ОСОБА_1 на частину квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкування та у зв`язку із втратою правовстановлюючих документів.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дніпровської міської ради, треті особи Перша Дніпровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування та у зв`язку із втратою правовстановлюючих документів задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/15 частини квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 83,9 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 2/15 частини квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 83,9 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В іншій частині цих вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подання позову у розмірі 3 941 грн. 25 коп., за подання апеляційних скарг у загальному розмірі 1056 грн. 40 коп. та витрати на професійну допомогу у розмірі 13 500 грн., а всього 18 497 грн. 65 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складений 24 квітня 2023 року.

Головуючий: А.П.Барильська

Судді: Н.М.Деркач

І.Ю.Ткаченко