Провадження № 2/369/760/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2023 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І. О.,

при секретарі Цукарева К.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 369/10439/21 за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції в особі Києво-Святошинського відділу поліції ГУ НП в Київській області, Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди, завданої тривалим неприпиненням порушення права на виховання сина та тривалим неприпиненням кримінального злочину за статтею 382 КК України,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національної поліції в особі Києво-Святошинського відділу поліції ГУ НП в Київській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої тривалим неприпиненням порушення права на виховання сина та тривалим неприпиненням кримінального злочину за статтею 382 КК України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що є від шлюбу з ОСОБА_2 мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 вчинила конфлікт та запропонувала пожити окремо. Позивач намагався брати участь у вихованні сина, в чому ОСОБА_2 всіма способами йому перешкоджала.

Рішенням суду у справі № 369/1687/16-ц Києво-Святошинський районний суд Київської області встановив графік побачень ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_3 22 вересня 2016 року вказане рішення набрало законної сили. 18 жовтня 2016 року було відкрито досудове розслідування у справі № 0003995 щодо умисного невиконання рішення суду (стаття 382 КК України). 21 жовтня 2016 року Києво-Святошинський РВ ДВС відкрив виконавче провадження щодо примусового виконання вказаного рішення. 11 липня 2018 року державний виконавець направив подання до відділу поліції про вчинення боржником ОСОБА_2 кримінального злочину. 17 вересня 2019 року оголошено підозру ОСОБА_2 20 січня 2020 року ОСОБА_2 вручено обвинувальний акт. Вищевказані обставини на переконання позивача свідчать про визнання поліцією факту вчинення злочину ОСОБА_2 .

Для припинення злочину позивач неодноразово викликав наряд поліції за адресою місцезнаходження боржника ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3 , проте, незважаючи на чергове фіксування факту невиконання рішення суду працівниками поліції під час кожного виклику, відкриту справу щодо умисного невиконання рішення суду, подання державного виконавця до відділу поліції про вчинення боржником кримінального злочину, передбаченого статтею 382 КК України патрульна поліція протягом 5 років не припиняє триваюче скоєння вказаного злочину.

Позивач вважає таку бездіяльність органу державної влади протиправною, оскільки внаслідок такої бездіяльності порушуються його законні права на спілкування з єдиним сином, внаслідок чого він зазнав душевних страждань та приниження честі, гідності та ділової репутації фізичної особи.

За таких обставин позивач просить суд стягнути з Управління Державної казначейської служби України у Києво-Святошинському районі Київської області моральну шкоду у розмірі 6 690 000,00 грн, завданої незаконною бездіяльністю посадових осіб Києво-Святошинського ВП ГУ НП у Київській області.

Ухвалою від 03 серпня 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області відкрив провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначив підготовче судове засідання.

У вересні 2021 року суд отримав відзив Управління ДКС у Києво-Святошинському районі Київської області на позовну заяву, в обґрунтування якого останнє посилається на те, що не є учасником спірних правовідносин за своїми функціональними обов`язками, а тому є неналежним відповідачем у справі. Крім того, відповідач наголошує на тому, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди не обґрунтовані належним чином, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 01 березня 2023 року закрив підготовче провадження, справу призначив до розгляду.

В судове засідання позивач не з`явився, про дату час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 17 червня 2016 року задовольнив частково позов ОСОБА_2 про визначення способу участі батька у вихованні дитини та зустрічний позов ОСОБА_1 визначення способу участі батька у вихованні дитини. Зобов`язав ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні дитини ОСОБА_3 . Встановив участь батька ОСОБА_1 вихованні та спілкуванні з малолітнім ОСОБА_3 протягом двох місяців з дня набрання законної сили рішенням суду: кожної неділі місяця з 10 години до 19 години в присутності матері ОСОБА_2 , а у подальшому у вихідні дні кожної неділі місяця з 10 години до 19 години. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

На примусове виконання вищевказаного рішення Києво-Святошинський районний суд Київської області видав виконавчий лист, на підставі якого державний виконавець Києво-Святошинського районного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області Данилишин П. Б. відкрив виконавче провадження № 52735203.

18 жовтня 2016 року на підставі заяви ОСОБА_1 . Києво-Святошинський районний відділ поліції ГУ НП у Київській області зареєстрував кримінальне провадження № 0003995 щодо невиконання колишньою дружиною ОСОБА_2 рішення суду. Злочин правоохоронний орган попередньо кваліфікував за частиною першою статті 382 КК України.

11 липня 2018 року державний виконавець Києво-Святошинського районного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області направив Києво-Святошинському ВП ГУНП в Київській області повідомлення про вчинення боржником ОСОБА_2 кримінального правопорушення, яке полягало в умисному перешкоджанні боржником виконанню судового рішення.

17 вересня 2019 року Києво-Святошинський ВП ГУНП в Київській області направив ОСОБА_2 повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 382 КК України.

20 січня 2020 року Києво-Святошинський ВП ГУНП в Київській області склав обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 382 КК України.

Починаючи з 19 червня 2016 року ОСОБА_1 неодноразово звертався до поліції з приводу невиконання боржником ОСОБА_2 , а саме: 19 червня 2016 року, 26 червня 2016 року, 03 липня 2016 року, 25 вересня 2016 року, 02 жовтня 2016 року, 16 жовтня 2016 року, 18 жовтня 2016 року, 23 жовтня 2016 року тощо. Аналогічні звернення від ОСОБА_1 систематично фіксувалися інтегрованою інформаційно-пошуковою системою «АРМОР» до 21 січня 2018 року включно. З таких же підстав ОСОБА_1 звертався з повідомленням до відділу поліції 18 квітня 2021 року та 23 квітня 2021 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вважає, що його право порушене незаконними діями органу державної влади, а отже він має право на відшкодування понесеної ним матеріальної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду.

При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Підставою поданого позову є відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями державного виконавця щодо відібрання транспортного засобу, який є єдиним джерелом доходу позивача, в зв`язку з чим останній був вимушений орендувати інший автомобіль для заробітку коштів та забезпечення власної життєдіяльності.

З матеріалів справи вбачається, що судами першої та апеляційної інстанцій у справі 369/2887/18 було встановлено незаконність дій державного виконавця, які стосувалися прийняття неправомірної постанови від 03 липня 2017 року у виконавчому провадженні № 49990853 про розшук належного боржнику автомобіля «Chevrolet Lacetti», державний номер НОМЕР_1 , та скасовано вказану постанову. Аналогічного висновку дійшов і начальник Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області, про що зазначено у постанові від 12 лютого 2019 року (ВП № 49990853).

Вказані обставини дають підстави для беззаперечного висновку про порушення органом державної влади прав позивача, які підлягають поновленню шляхом відшкодування матеріальної та моральної шкоди, факт заподіяння та розмір якої суду слід встановити на підставі належних та достатніх доказів.

Щодо стягнення матеріальної шкоди.

Позивач стверджує, що внаслідок відібрання належного йому автомобіля він був вимушений скористатися послугами оренди автомобіля, що призвело до додаткових витрат його бюджету.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 798 ЦК України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо.

Договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (статті 799 ЦК України).

Отже, посилаючись як на підставу заподіяння матеріальної шкоди на вимушену оренду автомобілів, позивачу слід щонайперше надати оформлені відповідно до закону копії договорів оренди транспортних засобів.

Судом встановлено, що на підставі Договору оренди автомобіля від 16 лютого 2018 року № 21 позивач отримав у строкове платне користування автомобіль «Volkswagen POLO», реєстраційний номер НОМЕР_2 . Факт отримання позивачем вказаного автомобіля судом перевірено на підставі акту приймання передачі автомобіля від 16 лютого 2018 року.

Пунктом 7 Договору оренди автомобіля від 16 лютого 2018 року № 21 встановлено, що за користування зазначеним автомобілем ОСОБА_1 зобов`язувався сплачувати орендну плату у розмірі 1 500,00 грн, в тому числі 250,00 грн ПДВ за добу оренди. Орендна плата сплачується не пізніше 15:00 год п`ятниці за попередній календарний тиждень в касу підприємства.

Відповідно до пункту 8 Договору оренди автомобіля від 16 лютого 2018 року № 21 орендна плата визначається актом виконаних робіт, який підтверджує кількість діб оренди та підписується сторонами не пізніше середи наступного тижня.

Позивачем не надано до суду Акту виконаних робіт відповідно до пункту 8 Договору або платіжних документів на підтвердження факту оплати оренди автомобіля за час фактичного його використання, в зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити тривалість користування послугами оренди автомобіля за вищезазначеним договором та суму фактично понесених позивачем матеріальних збитків. Копія Договору оренди автомобіля та акт прийому-передачі автомобіля в розумінні статті 80 ЦПК України не є достатніми доказами, оскільки не містять достатньої інформації щодо предмета доказування, а саме щодо розміру понесеної матеріальної шкоди, пов`язаної з орендою автомобіля за Договором оренди автомобіля від 16 лютого 2018 року № 21.

Таким чином, навіть незважаючи на те, що Договір оренди автомобіля від 16 лютого 2018 року № 21 не посвідчений нотаріально, суд дійшов висновку про існування між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛВМ Холдінг» правовідносин з оренди автомобіля, проте внаслідок відсутності достатніх доказів суд позбавлений можливості встановити розмір фактично понесених позивачем витрат за цим договором

Суд також надає оцінку посиланням позивача на понесені матеріальні витрати, пов`язані з орендою автомобілів за договорами з ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_6 та наголошує на тому, що договорів оренди автомобіля з вищевказаними потенційними орендодавцями автомобілів позивачем до суду не надано. Долучені до позовної заяви фото автомобілів, копії технічних паспортів, страхового полісу не є достатніми доказами, які дозволяють однозначно стверджувати про існування договірних правовідносин між ОСОБА_1 та кожним з вищезазначених фізичних осіб-підприємців щодо оренди автомобіля. Предметом дослідження суду стали також квитанції про перерахування ОСОБА_1 грошових коштів на банківські рахунки ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_6 , у призначенні платежу яких зазначено: «ТСО, поповнення карти/рахунку», проте такі докази можуть в сукупності з іншими доказами слугувати додатковим підтвердженням виконання орендарем автомобіля зобов`язання зі сплати орендної плати.

Таким чином, позивачем не доведено належними та достатніми доказами понесеної ним матеріальної шкоди, а суд на підставі недостатніх доказів та припущень в контексті вимог статті 81 ЦПК України позбавлений права встановлювати наявність факту заподіяння матеріальної шкоди.

Щодо заподіяння моральної шкоди.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

За змістом частини першої статті 23 ЦК України Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1)у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4)у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Судом встановлено факт порушення цивільного права позивача, внаслідок чого цивільне законодавство наділяє постраждалу сторону правом на відшкодування моральної шкоди, завданої такими незаконними діяннями за умови доведення факту заподіяння такої шкоди та доведення її розміру.

На підтвердження посилань про заподіяння моральної шкоди позивачем не надано до суду доказів на підтвердження заявленого ним розміру моральної шкоди на суму 345 000,00 грн.

В той же час суд наголошує на тому, що порушення права ОСОБА_1 на володіння автомобілем, який є єдиним його джерелом доходу, тривало протягом значного проміжку часу, починаючи з моменту арешту та вилучення автомобіля, належного позивачу, на підставі неправомірної постанови державного виконавця, а саме з 05 березня 2018 року, до моменту видачі автомобіля його власнику, а саме до 18 лютого 2019 року, на підтвердження чого позивачем надано відповідні докази: Акт приймання-передавання майна від 05 березня 2018 року та Акт видачі майна від 18 лютого 2019 року. Протягом вказаного періоду позивач крім іншого змушений був вживати додаткових дій на поновлення його порушеного права, що апріорі свідчить про значне порушення звичайних життєвих укладів.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про доведення факту заподіяння моральної шкоди та вважає за можливе визначити розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача, у розмірі 2 000,00 грн.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заподіяної у розмірі 2 000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 2 000 (дві тисячі) грн 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І. О. Фінагеєва