Справа № 274/1203/21 Провадження № 2/0274/175/23
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
19.07.23 р.м. Бердичів
Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі Суд), за участю секретаря судового засідання Жмурко В.І.,
розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Андріяшівка Агро", представником якого є Гуменюк О.В.,
до1) ОСОБА_1 , 2) державного реєстратора Сектору державної реєстрації Ружинської районної державної адміністрації Житомирської області Польової Лариси Дмитрівни 3) фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , представником якого є ОСОБА_3 ,
провизнання недійсними угод про припинення договорів оренди земельних ділянок, скасування рішень державного реєстратора про припинення права оренди земельних ділянок, визнання недійсними договорів оренди землі,
Товариство з обмеженою відповідальністю "Андріяшівка Агро" (далі Товариство) звернулось з позовом, у якому, з урахуванням заяви від 09.09.2021 р. (а. с. 85 90), яка ухвалою від 09.09.2021 р. була прийнята до розгляду (а. с. 116), просить:
стягнути на його користь з Підприємця ОСОБА_2 у якості відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти у загальному розмірі 75 080,00 грн.
ОСОБА_1 та Реєстратор ОСОБА_4 своєї позиції щодо позову у порядку, визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України, не повідомили.
Підприємець ОСОБА_2 щодо позовних вимог про стягнення з нього грошових коштів у якості відшкодування матеріальної шкоди та визнання недійсними укладених з ним договорів оренди заперечив. Заперечення обґрунтовані тим, що є акти від 23.01.2020 р. прийому-передачі земель, підписані між Товариством та ОСОБА_1 . Земельні ділянки були передані в тому стані, в якому вони передавались в оренду. В послідуючому договори оренди між Підприємцем ОСОБА_2 і ОСОБА_1 були укладені лише 12.10.2020 р. Ніяких дій по зорюванню чи розорюванню земельних ділянок, які стосуються предмета спору, з боку Підприємця ОСОБА_2 не було. Товариство не надало доказів, що земельні ділянки, які стосуютьсь предмета спору, були засіяні саме ним. Підприємець ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, Як відбувались угоди між Товариством та орендодавцем ОСОБА_1 . Підприємець ОСОБА_2 не вникав, його це не стосувалося. Положення про директора Товариства, затверджене загальними зборами учасників Товариства 20.07.2019 р. та протокол № 1/19 є недопустимими доказами, оскільки ні ОСОБА_6 , ні Шалабай 18.07.2019 р. на території України не перебували, тобто до протоколу загальних зборів учасників Товариства включено осіб, які не моли голосувати, приймати рішення.
Між ОСОБА_1 та Товариством укладено договір оренди землі від 03.07.2014 р., об`єктом якого є зазначена у попередньому абзаці земельна ділянка, договір укладено на 10 років (а. с. 10), відповідне право оренди зареєстровано за Товариством в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.10.2014 р., земельна ділянка ІНФОРМАЦІЯ_2 передана ОСОБА_1 . Товариству, що підтверджується витягом від 30.10.2014 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого права та актами від 03.07.2014 р. приймання-передачі земельної ділянки та визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (а. с. 13, 11).
Між ОСОБА_1 та Товариством укладено договір оренди землі від 18.11.2014 р., об`єктом якого є зазначена у попередньому абзаці земельна ділянка, договір укладено на 10 років (а. с. 15), відповідне право оренди зареєстровано за Товариством в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.12.2014 р., земельна ділянка ІНФОРМАЦІЯ_3 передана ОСОБА_1 . Товариству, що підтверджується витягом від 10.07.2014 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого права та актами від 18.11.2014 р. приймання-передачі земельної ділянки та визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (а. с. 18, 16).
Згідно з частиною першою, пунктами 2 та 4 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення.
Частинами першою та третьою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частин першої третьої статті 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Згідно з частиною першою та абзацом першим частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
Зі змісту статут Товариства, затвердженого загальними зборами учасників Товариства 29.04.2019 р. (протокол № 29052019) та Положення про директора Товариства, затвердженого загальними зборами учасників Товариства 20.07.2019 р. (протоколом № 1/19) вбачаться, що органами управління Товариства є загальні збори учасників та виконавчий орган, зокрема, одноособовий, директор, останній обирається загальними зборами учасників Товариства, та має право без довіреності представляти Товариство у взаємовідносинах з юридичними і фізичними особами, укладати цивільно-правові угоди з правом одноособового їх підпису відповідно до його компетенції та обмежень, встановлених законодавством України, цим Статутом та Положенням (а. с. 25 26, 34, 27 28).
З наказу № 8-к від 15.04.2019 р. випливає, що загальними зборами учасників Товариства 15.04.2019 р. було прийнято рішення (протокол № 15042019) про обрання директором Товариства ОСОБА_5 , цим же наказом ОСОБА_7 призначено на посаду директора Товариства з 15.04.2019 р. (а. с. 27).
У пункті 3.2 Положення про директора Товариства, затвердженого загальними зборами учасників Товариства 20.07.2019 р. (протоколом № 1/19) зазначено, що, зокрема, укладення, розірвання, припинення договорів оренди земельних ділянок з фізичними та юридичними особами здійснюється директором Товариства виключно на підставі попередньої письмової згоди загальних зборів учасників Товариства (зворотній бік а. с. 27 (початок положення а. с. 34).
Суд не приймає до уваги заперечення ОСОБА_8 , що Положення про директора Товариства, затверджене загальними зборами учасників Товариства 20.07.2019 р. протоколом № 1/19, разом з цим протоколом є недопустимими доказами, оскільки ні ОСОБА_6 , ні Шалабай 18.07.2019 р. (на думку Суду, представник Підприємця ОСОБА_9 мав на увазі 20.07.2019 р.) на території України не перебували, що підтверджується листом від 20.07.2022 р. Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а. с. 180), тобто до протоколу загальних зборів учасників Товариства включено осіб, які не моли голосувати, приймати рішення, оскільки у зазначеному протоколі прізвища ОСОБА_6 та ОСОБА_10 відсутні (а. с. 24), при цьому у матеріалах справи відсутні докази, на підставі яких можна з`ясувати, що ОСОБА_6 та/або ОСОБА_10 є учасниками Товариства та який розмір їхніх часток у статутному капіталі Товариства.
Крім того, у вказаному протоколі зазначено, що на загальних зборах учасників Товариства присутні учасники та їх представники, що володіють у сукупності 100% голосів, тобто навіть якщо брати до уваги, що ОСОБА_6 та/або Шалабай є учасниками Товариства і що їх не було на цих зборах, то на них були присутні їхні представники, а відтак збори були правомочними.
Абзацом другим частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.
Товариством не подано доказів, які б вказували, що ОСОБА_1 , укладаючи з Товариством в особі директора ОСОБА_5 угоди від 23.01.2020 р. про припинення договорів оренди земельних ділянок, знала чи за всіма обставинами не могла не знати, що директор Товариства ОСОБА_5 мав повноваження на припинення цих договорів оренди виключно у разі попередньої письмової згоди загальних зборів учасників Товариства.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що недотримання директором Товариства ОСОБА_7 пункту 3.2 Положення про директора Товариства, затвердженого загальними зборами учасників Товариства 20.07.2019 р. (протоколом № 1/19), не є підставою для визнання недійсними угод від 23.01.2020 р. про припинення договорів оренди земельних ділянок, укладених між ОСОБА_1 та Товариством.
Разом з тим, Товариство займається сільськогосподарською діяльністю з виробництва, переробки та реалізації сільськогосподарської продукції на орендованих у власників паїв землях на території с. Андріяшівка Бердичівського району Житомирської області, на підставі договорів оренди, укладених у 2014 р. строком на 10 років, Товариством орендувалось більше двадцяти відповідних земельних ділянок, у тому числі ті, які стосуються предмета спору, у вересні 2020 р. Товариством було проведено польові роботи по обробітку цих ділянок та засіяно їх зерновими культурами, що підтверджується заявою-вимогою Товариства від 03.03.2021 р., довідкою від 16.02.2021 р. № 17 Товариства, довідкою від 16.02.2021 р. № 39 старости Андріяшівського старостинського округу № 1 Райгородоцької сільської ради Бердичівського району Житомирської області, заявою про кримінальне правопорушення від 12.04.2021 р. Товариства, актом від 11.05.2021 р. обстеження стану та використання земельних ділянок, актом від 17.05.2021 р. огляду посівів та врегулювання збитків на посівах озимих зернових сільськогосподарських культур (а. с. 93 94, 44, 45, 96 97, 111 112, 113 114).
Будучи директором Товариства, ОСОБА_7 не міг не знати, що Товариство займається сільськогосподарською діяльністю з виробництва, переробки та реалізації сільськогосподарської продукції на орендованих у власників паїв землях на території с. Андріяшівка Бердичівського району Житомирської області, на підставі договорів оренди, укладених у 2014 р. строком на 10 років, Товариством орендувалось більше двадцяти відповідних земельних ділянок, у тому числі ті, які стосуються предмета спору.
Тобто ОСОБА_7 як директору Товариства було достовірно відомо, що Товариство зацікавлено у тому, що б у нього в оренді перебували земельні ділянки, у тому числі ті, які стосуються предмета спор, протягом усього строку відповідних договорів оренди.
Не зважаючи на це, директор Товариства ОСОБА_11 , знаючи, що десятирічний строк дії договорів, укладених між ОСОБА_1 і Товариством, які стосуються предмету спору, станом на 23.01.2020 р. не закінчився, уклав від імені Товариства з вказаною фізичною особою дві угоди від 23.01.2020 р. про припинення відповідних договорів оренди земельних ділянок на підставі статті 31 Закону України "Про оренду землі" у зв`язку з закінченням строку, на яких їх було укладено.
Таким чином директор Товариства ОСОБА_7 діяв всупереч інтересів Товариства та не добросовісно, чим порушив абзац перший частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України, зміст якого наводився вище.
Крім того, такими діями директор Товариства ОСОБА_7 порушив права Товариства, зокрема, всупереч волі останнього припинив право оренди земельних ділянок, та зловжив правом представляти Товариство у взаємовідносинах з юридичними і фізичними особами, укладати цивільно-правові угоди з правом одноособового їх підпису, чим порушив частини другу та третю статті 13 Цивільного кодексу України, зміст яких наводився вище.
ОСОБА_1 , укладаючи з Товариством в особі директора ОСОБА_5 угоди від 23.01.2020 р. про припинення договорів оренди земельних ділянок, які стосуються предмету спору, на підставі статті 31 Закону України "Про оренду землі" у зв`язку з закінченням строку, на який їх було укладено, достовірно знаючи, що ці договори оренди земельних ділянок укладені на строк десять років, також порушила права Товариства, зокрема, припинила право оренди земельних ділянок, чим порушила частину другу статті 13 Цивільного кодексу України, зміст якої наводився вище.
Приймаючи до уваги зазначене, Суд вважає, що позов Товариства в частині вимог про визнання недійсними вказаних угод підлягає задоволенню.
Частинами першою третьою статті 216 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Тобто ці договори суперечать частини другій статті 13 Цивільного кодексу України, зміст якої наводився вище, а тому вони підлягають визнанню недійсними на підставі частин першої та третьої статті 215 Цивільного кодексу України, зміст яких також наводився вище.
Беручи до уваги зазначене, позов Товариства в частині вимог про визнання недійсними вказаних договорів підлягає задоволенню.
Як вже було встановлено Судом вище, у вересні 2020 р. Товариством було проведено польові роботи по обробітку земельних ділянок, які стосуються предмета спору, та засіяно їх зерновими культурами, що підтверджується заявою-вимогою Товариства від 03.03.2021 р., довідкою від 16.02.2021 р. № 17 Товариства, довідкою від 16.02.2021 р. № 39 старости Андріяшівського старостинського округу № 1 Райгородоцької сільської ради Бердичівського району Житомирської області, заявою про кримінальне правопорушення від 12.04.2021 р. Товариства, актом від 11.05.2021 р. обстеження стану та використання земельних ділянок, актом від 17.05.2021 р. огляду посівів та врегулювання збитків на посівах озимих зернових сільськогосподарських культур (а. с. 93 94, 44, 45, 96 97, 111 112, 113 114).
Дізнавшись про те, що у 2020 р. його право оренди земельних ділянок, які стосуються предмета спору, було припинено та переоформлено на Підприємця ОСОБА_2 , Товариство звернулось до останнього з заявою-вимогою від 03.03.2021 р., у якій повідомило про незаконність дій колишнього директора ОСОБА_5 щодо припинення зазначеного права оренди, про проведення ним, Товариством, у вересні 2020 р. польових робіт по обробітку вказаних земельних ділянок та засіяння їх зерновими культурами, про звернення до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області з позовами про визнання недійсними додаткових угод при припинення договорів оренди цих земельних ділянок, скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію даних угод та визнання недійними договорів оренди цих ділянок, укладених між орендодавцями та Підприємцем ОСОБА_2 , та вимагало від останнього для уникнення наслідків по знищенню посівів не вчиняти будь-яких дій на земельних ділянках, попередивши, що в іншому ж випадку воно вимагатиме від нього компенсації заподіяної шкоди (а. с. 93 94).
Заява-вимога від 03.03.2021 р. Товариства була отримана Підприємцем ОСОБА_2 , що підтверджується його відповіддю на неї від 15.03.2021 р. (а. с. 95).
Таким чином Підприємцю ОСОБА_2 з 15.03.2021 р. або раніше було відомо, що на земельних ділянках, які стосуються предмета спору, знаходяться посіви зернових культур, належні Товариству.
У квітні 2021 р. Підприємець ОСОБА_2 провів на земельних ділянках, які стосуються предмету спору, польові роботи по дискуванню ріллі на них, чим знищів посіви озимої пшениці, здійснені Товариством, що підтверджується актом від 11.05.2021 р. обстеження стану та використання земельних ділянок, складеного комісією у присутності Підприємця ОСОБА_2 та директора Товариства ОСОБА_12 , у якому зазначено, що цю інформацію повідомив сам Підприємець ОСОБА_2 (а. с. 111 112).
Ці обставини також підтверджуються:
показаннями свідка ОСОБА_13 , яка була у складі комісії, якою складено акт від 11.05.2021 р. обстеження стану та використання земельних ділянок, про те, що, зокрема, Підприємець ОСОБА_2 не заперечував, що переорав земельні ділянки, у тому числі ті, які стосуються предмета спору (з метою економії часу та за згодою представників Товариства та Підприємця ОСОБА_2 ОСОБА_13 під час допиту як свідка підтвердила свої показання, надані як свідком під час розгляду Судом справи № 274/1200/21) (а. с. 195 197).
показаннями свідка ОСОБА_14 , який був у складі комісії, якою складено акт від 11.05.2021 р. обстеження стану та використання земельних ділянок, про те, що, зокрема, Підприємець ОСОБА_2 сам говорив, що переорав землі, у тому числі ті, які стосуються предмета спору (з метою економії часу та за згодою представників Товариства та Підприємця ОСОБА_2 ОСОБА_14 під час допиту як свідка підтвердив свої показання, надані як свідком під час розгляду Судом справи № 274/1200/21) (а. с. 195 197).
Таким чином доводи ОСОБА_8 про те, що ніяких дій по зорюванню чи розорюванню земельних ділянок, які стосуються предмета спору, з його боку не було, спростовуються матеріалами справи.
Суд критично оцінює два акти від 23.01.2020 р. прийому-передачі земель, підписані між Товариством в особі директора Лопохи В.Є. та ОСОБА_1 , у яких зазначено, що земельні ділянки повертаються у стані, у якому вони були до надання в оренду, оскільки, як встановлено вище, ОСОБА_5 діяв недобросовісно та порушував права Товариства, а ОСОБА_1 порушувала права Товариства (а. с. 143, 144).
Абзацом першої частини першої статті 181 Цивільного кодексу України визначено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Відповідно до статті 189 Цивільного кодексу України продукцією, плодами та доходами є все те, що виробляється, добувається, одержується з речі або приноситься річчю. Продукція, плоди та доходи належать власникові речі, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 321 право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Умовами договорів оренди, які стосуються предмету спору, укладеними між ОСОБА_1 та Товариством, встановлювалось, що орендар (Товариство) має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договорів, отримувати доходи (пункт 30 договорів).
Таким чином Товариство мало право проводити на земельних ділянках, які стосуються предмета спору, польові роботи по їх обробітку, та засіяти їх зерновими культурами, зібрати відповідний врожай, який є його власністю, та отримати від цього доходи, які також є його власністю.
Між тим, через дії Підприємця ОСОБА_2 , які полягали у проведенні на земельних ділянках, які стосуються предмету спору, польових робіт по дискуванню ріллі на них, що призвело до знищення посівів озимої пшениці, здійснених Товариством, останнє втратило можливість зібрати відповідний врожай та отримати від цього доходи.
При цьому у Підприємця ОСОБА_2 були відсутні правові підстави знищувати посіві озимої пшениці, належні Товариству (про що йому було достовірно відомо), навіть якщо він вважав себе добросовісним набувачем права користування земельними ділянками, які стосуються предмета спору, а здійснення ним таких дій призвело до порушення права власності Товариства на ці посіви відповідний врожай, тобто ці його дії були неправомірними.
Пунктами 1 та 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до частини першої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно з частинами першою та другою статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
З висновку експертів від 22.07.2021 р. № 366/07-2021 за результатами проведення комісійної судової оціночно-земельної експертизи (а. с. 100 110) вбачається, що розмір завданої матеріальної шкоди Товариств від проведеного Підприємцем ОСОБА_2 12.04.2021 р. дискування ріллі, внаслідок чого було знищено здійснені Товариством посіви озимої пшениці, в тому числі у формі неодержаного доходу (упущеної вигоди) на наступних земельних ділянках, становить:
Тобто загальний розмір матеріальної шкоди становить 75 080,00 грн.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що позов Товариства в частині вимоги про його стягнення на його користь з Підприємця ОСОБА_2 у якості відшкодування матеріальної шкоди грошових коштів у загальному розмірі 75 080,00 грн. підлягає задоволенню.
На підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України на користь Товариства у якості відшкодування судових витрат підлягають стягненню грошові кошти з ОСОБА_1 розмірі 7 566,67 грн., з Підприємця ОСОБА_2 у розмірі 9 836,62 грн.
Керуючись статтями 141, 258, 259, 263 265 Цивільного процесуального кодексу України,
7. Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Андріяшівка Агро" у якості відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти у розмірі 75 080,00 грн.
8. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
9. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Андріяшівка Агро" у якості відшкодування судових витрат грошові кошти у розмірі 7 566,67 грн.
10. Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Андріяшівка Агро" у якості відшкодування судових витрат грошові кошти у розмірі 9 836,62 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Корбут