Справа № 214/219/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 червня 2023 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Прасолова В.М.

при секретарі Петренко К.І.

за участю позивача - ОСОБА_1

за участю представника позивача - Левицького О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданого його представником адвокатом Левицьким Олександром Миколайовичем, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кіф» про визнання недійсним договору позики, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Кіф», в якому просить: визнати наявність/відсутність права позивача бути учасником у кредитному договорі за №6111004 від 19 липня 2021 року, укладений між ТОВ «ФК «Кіф» та ОСОБА_1 ; визнати недійсним кредитний договір за №6111004 від 19 липня 2021 року, укладений між ТОВ «ФК «Кіф» та ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову навів наступне. 19.07.2021 року приблизно о 18 годині невідома ОСОБА_1 , незнайома йому особа заблокувала йому фінансовий номер, пере випустила сім-карту, після чого зламала електрону пошту, отримавши копії його документів за допомогою яких, як йому пізніш стало відомо, оформила он-лайн кредити на його ім`я. Фінансові картки позивача (карточні рахунки) знаходяться у АТ КБ «Приватбанк» та ПУМБ. Після того, як він зрозумів, що у його проблеми, в зв`язку з незаконним проникненням, він подзвонив у вищезазначені банківські установи та заблокував свої зазначені картки, пояснивши про зазначені причини. В той же час на номер телефону позивача стали приходити повідомлення про те що він нібито заборгував кредит у банківській установі, після чого він зайшов в реєстр кредитних історій та побачив на своє ім`я кредитний договір №6111004 від 19 липня 2021 року, укладений в м. Харків якоби між ним та ТОВ «Фінансова компанія «ФК «Кіф» на суму 1500 грн., в графі «підписи сторін» не стоїть жодного підпису та печатки установ. Зазначає, що електронного підпису у нього взагалі немає та про згадану фінансову компанію він взагалі не чув. Як зазначалося вище він є клієнтом «Приватбанку» та ОСОБА_2 . На підставі вищезазначеного, позивач неодноразово звертався до поліції та звернувся до суду, після чого 10.09.2021 року підрозділом дізнання відділенням поліції №4 Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області було внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань кримінальне провадження №0000383 кримінальне правопорушення за ознаками ч.1 ст.190 КК України, де позивач є потерпілим. З метою врегулювання досудового спору, 15.09.2021 року позивач звернувся з заявою до відповідача, в яких повідомив про те, що 19.07.2021 року, як йому стало відомо 20.07.2021р., сторонні особи незаконним шляхом, заволодівши його персональними даними (паспорт, ІПН - код), та пере випустивши його мобільний номер на себе, і отримавши доступ до його електронної пошти, оформили на його ім`я кредит у відповідача (договір). Про кримінальне правопорушення було повідомлено до правоохоронних органів (талон-повідомлення єдиного обліку №19793 про прийняття реєстрації заяви про кримінальне правопорушення та звернення до кіберполіції ЄО №3296 від 21.07.2021р.). По даному факту розпочато досудове розслідування. Повідомив, чому саме зараз, а не раніше направлено до відповідача необхідний витяг з ЄРДР: тому що неодноразово звертався до поліції, але марно, тому, він був змушений звернутися зі скаргою на бездіяльність органу досудового розслідування до суду, який в свою чергу виніс ухвалу по справі №214/6431/21 від 02.09.21р. зобов`язавши поліцію внести його справу до ЄРДР і розпочати досудове розслідування. Також, зазначив, що особисто кредитних договорів з відповідачем не укладав, коштів не отримував. Прохав Електронний підпис одноразовим ідентифікатором визнати не дійсним, так як, він не має взагалі оформлених ним електронних підписів а також в зазначений раніше період часу мобільний номер знаходився в користуванні шахраїв. Також прохав надати оригінал договору з мокрою печаттю або завірену банком копію договору на його ім`я (а також повну інформацію по банківській картці на яку відповідач перевів кошти (повний номер карти, та на кого зареєстрована і т.д.); провести внутрішню службову перевірку, щодо укладання кредитного договору, результати якої направити на електронну адресу позивача. Анулювати кредитний договір, що начебто рахується за ним, так як він даних коштів не отримував. Видалити усі його особисті дані із своїх інформаційних баз, оскільки він не надавав згоду на обробку його персональних даних. Заборонив передачу його особистих даних третім особам, окрім як на запит правоохоронних органів в рамках кримінального провадження. Відповідач по сьогоднішній день не надав відповіді, але по телефону вимагає сплати кредиту який позивач не отримував. Посилаючись на указані обставини, а також на те, що позивач ніколи не звертався до відповідача із приводу отримання кредиту, не реєструвався на його офіційному сайті, не робив ніяких заявок на отримання коштів і не укладав ніякого кредитного договору, не отримував від даного товариства ніяких коштів, кредитний договір укладений без його вільного волевиявлення та волі, позивач вважає дії відповідача неправомірними з наступних підстав. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 639 ЦК України визначає, що договір може бути укладений у будь- якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частина 3 статті 207 ЦК України чітко визначає, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають 3 підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.2 ст.1954 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, а згідно з п.2 ч.1 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 3 ст. 100 ЦПК України учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.1 ЗУ «Про електронні довірчі послуги» автентифікація електронна процедура, яка дає змогу підтвердити електронну ідентифікацію фізичної, юридичної особи, інформаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи та/або походження та цілісність електронних даних. Пунктом 20 цієї частини передбачено, що ідентифікація особи процедура Використання ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, в результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи. Частиною 1 ст. 14 цього Закону визначено, що електронна ідентифікація здійснюється за допомогою засобів електронної ідентифікації, що підпадають під схему електронної ідентифікації, затверджену Кабінетом Міністрів України. Особливі вимоги відповідно до цього Закону пред`являються до кваліфікованої електронної довірчої послуги. Відповідно до ч.6 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством. Порядок засвідчення наявності електронного документа (електронних даних) на певний момент часу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 №680. Пунктом 3 цього Порядку передбачено, що надання послуги фіксування часу включає: реєстрацію звернень, підставі яких формується на електронна позначка часу; формування електронної позначки часу за допомогою особистого ключа центру сертифікації; передачу користувачеві послуги фіксування часу сформованої електронної позначки реєстрацію збереження електронної та користувачеві послуги фіксування часу. позначки часу, часу; переданої користувачеві послуги фіксування часу. Відповідно до п.12 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній систем суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий Ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Статтею 11 цього Закону визначений Порядок укладення електронного договору. Зокрема, відповідно до ч.3 цієї статті електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Частиною 6 цієї статті передбачено шляхи надання відповіді особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт), до яких відноситься: - надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею! Статтею 12 цього Закону визначено форми підписання електронного правочину: - електронним підписом або електронним цифровим підписом відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», Використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронним підписом одноразовим ідентифікатором, визначеним Законом; цим аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Пунктами 2.7,2.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою НБУ від 21.01.2004 № 22, зареєстрованою в Мін`юсті 29.03.2004 за №377/8976 передбачено, що примірник розрахункового документа, реєстр залишаються B банку, мають платіжних вимог, які містити підписи/підпис відповідальних/відповідальної осіб/особи, зразки підписів яких/якої заявлені банку в картці із зразками підписів. Під час підписування розрахункового документа не дозволяється використання факсиміле, а також виправлення та заповнення розрахункового документа в кілька прийомів. Тому, отримання позивачем будь-яким чином цього одноразового ідентифікатора, a також реєстрація позивача у інформаційно- телекомунікаційній системі відповідача не має бути. Таким чином, кредитний договір за допомогою електронного підпису позивачем не підписувався, оскільки даного підпису не існує. Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем, або під впливом тяжкої обставини. Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частини третя та п`ята статті 203 ЦК України передбачають, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.3 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що формує та забезпечує реалізацію державної політики у сфері захисту прав споживачів, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, місцеві державні адміністрації, інші органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування згідно із законом, а також суди. Відповідно до ч.6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача, такий договір може бути визнаним недійсним у цілому. У своїй постанові від 19.01.2021 по справі №916/1415/19, щодо забезпечення виконання зобов`язань, Велика палата Верховного Суду дійшла до таких висновків: якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, У цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. Відповідно до норм статей 16 ЦК України та 20 ГК України права та законні інтереси захищаються, у тому числі, шляхом визнання наявності або відсутності прав. За висновками Верховного Суду України, сформульованими в постанові від 21 листопада 2012 року у справі № 6-134цс12, згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність. Велика Палата Верховного Суду погоджується з такими висновками і вважає, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Тому, під час укладення договору про надання фінансового кредиту від 19.07.2021р. було порушено вимоги частини 3 статті 203 ЦК України - на момент укладення договору було відсутнє волевиявлення та внутрішня воля позивача на його укладення. Є незрозумілим: кому саме виплачені ці кошти, що це за карта клієнта, на кого вона видана, y кого вона знаходиться, в якому банку вона обслуговується, чи взагалі вона існує? Ніде немає підписів позивача про отримання коштів. Позивач взагалі не реєструвався на сайті фінансової установи відповідача, не заповнював ніяких анкет, не робив жодних дій, які 6 підтверджували його наміри щодо отримання кредиту від зазначеної фінансової установи. Він не вів жодної офіційної переписки щодо отримання позики/кредиту. Із відповідачем він ніколи і ні за яких обставин не досягав домовленості про можливість укладення договору у електронній формі чи шляхом обміну електронними листами. У позивача взагалі немає електронної пошти в установі відповідача. З текстом договору вперше ознайомився в реєстрі кредитних історій. Позивач вважає, що у даному випадку він має відносини із фінансовими шахраями, які використали копії його паспорту та ідентифікаційного номеру. Про існування цього договору позивач дізнався із приводу шахрайських дій відносно нього, а саме оформлення на нього кредиту в установі невстановленими особами, звернувся 10.09.2021 року до підрозділу дізнання відділенням поліції №4 Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області було внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань кримінальне провадження №0000383 кримінальне правопорушення за ознаками ч.1 ст.190 КК України, де потерпілим є позивач. По даному факту розпочато та ведеться досудове розслідування.

26.06.2023 року представник позивача подав заяву про залишення без розгляду позовних вимог в частині позовних вимог стосовно визнання наявності/відсутності права позивача бути учасником у кредитному договорі за №6111004 від 19 липня 2021 року, укладений між ТОВ «ФК «Кіф» та ОСОБА_1 .

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.06.2023 року, позовні вимоги стосовно визнання наявності/відсутності права позивача бути учасником у кредитному договорі за №6111004 від 19 липня 2021 року, укладений між ТОВ «ФК «Кіф» та ОСОБА_1 , залишені без розгляду.

У судовому засіданні 24 травня 2023 року позивач та його представник пояснень не надали, оскільки розгляд справи був відкладений.

У судове засідання 26 січня 2023 року, коли справа розглядалася по суті, позивач не з`явився, представник позивача подав заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності та відсутності позивача, позов підтримує частково, так як першу вимогу позовну вимогу просить залишити без розгляду, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання заяв не надавав, відзиву на подавав, у зв`язку з чим на підставі ст. ст. 223, 280 ЦПК України, за згодою представника позивача, судом проведено заочний розгляд справи.

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: довідка з АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 11), інформація про рух коштів з АТ «ПУМБ» (а.с. 12), кредитний договір (а.с. 13-14), заява (а.с. 15), витяг з ЄРДР (а.с. 16).

Суд, керуючись вимогами ст.77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належними доказами: довідку АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 11), інформацію про рух коштів з АТ «ПУМБ» (а.с. 12), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме, що позивач є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «ПУМБ».

Суд вважає належними доказами: кредитний договір (а.с. 13-14), заяву (а.с. 15), витяг з ЄРДР (а.с. 16), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги.

Суд, відповідно до ст.78 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові докази є достовірними.

Керуючись вимогами ст. 80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

19 липня 2021 року між ТОВ «ФК «Кіф» та ОСОБА_1 виготовлений кредитний договір №6111004, відповідно до умов якого, кредитор на положеннях та умовах цього договору, надає позичальнику кредит в сумі 1 500,00 грн., на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом, нараховані згідно п. 1.3 цього договору. Строк на який надається кредит: 7 днів, позивальник зобов`язаний повернути кредит кредитору 25 липня 2021 року. Відсотки за користування кредитом встановлюються у розмірі 1,98% в день від суми виданого кредиту, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту, визначеного в п. 1.2 цього договору. Кредитний договір було підписано в електронним підписом (а.с.13).

10.09.2021 року підрозділом дізнання відділення поліції №4 Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області за заявою позивача було внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань кримінальне провадження №0000383 кримінальне правопорушення за ознаками ч.1 ст.190 КК України, де позивач є потерпілим (а.с. 16).

15.09.2021 року позивач звернувся з заявою до відповідача, в якій повідомив про те, що 19.07.2021 року, як йому стало відомо 20.07.2021р., сторонні особи, незаконним шляхом, заволодівши його персональними даними (паспорт, ІПН - код), та перевипустивши його мобільний номер на себе, і отримавши доступ до його електронної пошти, оформили на його ім`я кредит у відповідача (договір). Також вказав, що про кримінальне правопорушення було повідомлено до правоохоронних органів (талон-повідомлення єдиного обліку №19793 про прийняття реєстрації заяви про кримінальне правопорушення та звернення до кіберполіції ЄО №3296 від 21.07.2021р.), що по даному факту розпочато досудове розслідування (а.с. 15).

Відповідач по сьогоднішній день не надав відповіді, але по телефону вимагає сплати кредиту який позивач не отримував.

Встановленим у судовому засіданні фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами ЦК України.

Відповідач по сьогоднішній день не надав відповіді, але по телефону вимагає сплати кредиту, який позивач не отримував.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованість на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст. 205 ЦК України надає право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом та визначає форми у яких може вчинятися правочин, до яких відносяться усна та письмова (електронна) форма правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Таким чином, законодавець надає право сторонам обрати форму укладено договору зокрема - електронну.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства (ч. 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувань електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

З урахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Нормою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Також, приписами ст. 12 цього закону передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції».

Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Стаття 640 ЦК України передбачає, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно ч. 1 ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно порядку отримання та надання кредиту ТОВ «ФК «Кіф», зазначеному у п. 2.1. договору, надання кредиту здійснюється шляхом перерахування кредитором коштів, зазначених п. 1.1. даного договору, на банківський рахунок (банківську платіжну карту) позичальника, зазначену ним при заповненні заявки на сайті кредитора https:// lovilave.com/ua.

Відповідач не скористався своїм правом надання відзиву на позов, а також надання доказів на спростування тверджень позивача. Матеріали справи не містять підтверджень того, що позивач звертався до відповідача із приводу отримання кредиту, не реєструвався на його офіційному сайті, не робив ніяких заявок на отримання коштів і не укладав ніякого кредитного договору, не отримував від ТОВ «ФК «Кіф» ніяких коштів, відтак відсутні підстави стверджувати, що саме позивач отримав вказані грошові кошти, та як наслідок виник його обов`язок по поверненню відповідачу суми кредиту та сплаті відсотків, відповідно до умов кредитного договору.

Також, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, яким чином проводилась та чи взагалі проводилась ідентифікація потенційного позичальника.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 3 ст. 5 Закону України «Про електронну комерцію», правочини не можуть бути визнано недійними у зв`язку з його вчинення в електронній формі, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Аналіз змісту частини третьої статті 215 ЦК України свідчить про те, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верхового суду від 11.09.2019 року у справі № 522/11532/15-ц.

У судовому засіданні встановлено, що позивач не звертався до відповідача із приводу отримання кредиту, не реєструвався на його офіційному сайті, не робив ніяких заявок на отримання коштів і не укладав ніякого кредитного договору, не отримував від ТОВ «ФК «Кіф» ніяких коштів, відтак відсутні підстави стверджувати, що саме позивач отримав вказані грошові кошти, та як наслідок виник його обов`язок по поверненню відповідачу суми кредиту та сплаті відсотків, відповідно до умов кредитного договору. Відтак, оспорюваний договір складений без волевиявлення позивача, а тому є недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Дослідивши надані суду докази, суд дійшов висновку про доведеність відсутності вільного волевиявлення та відповідно не укладення позивачем спірного кредитного договору, відсутності підтвердження отримання ним кредитних коштів, тому позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно ст. 141 ЦПК України, а також враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 203, 204, 205, 207, 215, 509, 626, 638, 640, 642 ЦК України, Законом України «Про електронну комерцію», Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», Законом України «Про електронний цифровий підпис», ст.ст. 4, 12, 13, 19, 23, 141, 142, 263-265, 268, 273, 315, 354-355 ЦПК України суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кіф» (, місцезнаходження: м. Харків, вул. Отакара Яроша, 24Б) задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір за №6111004 від 19 липня 2021 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кіф» та ОСОБА_1 .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кіф» на користь держави судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов