печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року Печерський районний суд міста Києва

суддя: Матійчук Г.О.

секретар: Музика В.П.

справа № 757/14103/21-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач 1: ОСОБА_2

відповідач 2: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,-

представник позивача: адвокат Андрейко О.І.

представник відповідача 1: адвокат Ушаков О.В.,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просить визначити їй додатковий строк для подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у три місяці з дня вступу рішення в законну силу.

В обґрунтування позову зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка на день своєї смерті проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Після її смерті відкрилась спадщина, до якої входить квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві приватної власності.

Вказує, що позивач є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4 п`ятої черги. Окрім неї, спадкоємцем за законом є ОСОБА_5 . Для прийняття спадщини ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_5 для представництва її інтересів щодо питання прийняття спадщини, оскільки остання проживає на території Російської Федерації, Оренбурзька область, м. Мідногорськ.

Разом з тим, оскільки ОСОБА_5 не зміг подати заяву до нотаріуса про включення ОСОБА_1 у число спадкоємців через відсутність у нього документів про спорідненість зі спадкодавцем, ОСОБА_1 тільки 10 грудня 2020 року змогла звернутись до нотаріуса у м. Мідногорську Оренбурзької області, отримала заяву по відповідній формі та через ОСОБА_5 подала цю заяву до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори.

Постановою державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Фролової А. О. від 03.03.2021 року було відмовлено гр. ОСОБА_5 , діючому на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 , у вчиненні нотаріальної дії, а саме - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті тітки спадкоємиці, ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , з причин пропуску шестимісячного строку, а також відсутності документів, що підтверджують родинні зв`язки гр. ОСОБА_1 з померлою ОСОБА_4 .

Вважає причини пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини поважними, оскільки наявна велика відстань між місцем її постійного проживання і місцем знаходження спадкового майна, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2021 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі. Встановлено строк 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження, протягом якого відповідач має право направити: суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; позивачу - копію відзиву та доданих до нього документів (а.с. 47, т. 1).

Копію ухвали про відкриття провадження направлено на адреси сторін, крім того відповідачам направлено копію позовної заяви з додатками (а.с. 48-50, т. 1).

24.06.2021 року від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів у справі, а саме належним чином завіреної копії матеріалів спадкової справи ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 64-65, т. 1).

24.06.2021 року від представника позивача надійшло клопотання про допит свідка (а.с. 66-67а, т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва 24.06.2021 року витребувано у Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 69, т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва 24.06.2021 року задоволено клопотання про допит в якості свідка ОСОБА_5 (а.с. 72, т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва 24.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 74, т. 1).

10.08.2021 року від Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори надійшла копія матеріалів спадкової справи №698/2019 щодо майна ОСОБА_4 (а.с. 81-118, т. 1).

18.10.2021 року надійшов відзив відповідача 2, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що доводи, на які посилається позивач в якості поважності пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини необґрунтовані та не можуть бути підставою для задоволення позову. Так, як зазначає позивач, вона знала, що спадкодавець - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 та після її смерті відкрилася спадщина, у зв`язку з чим вона звернулась до ОСОБА_5 для представництва її інтересів щодо оформлення спадщини. У грудні 2019 року, тобто в межах встановленого шестимісячного строку для прийняття спадщини, ОСОБА_5 повідомив позивача про те, що заяву про прийняття спадщини вона має подати особисто, у зв`язку з чим їй необхідно приїхати до Києва або звернутись до нотаріуса за місцем її проживання, але позивач звернулась до нотаріуса за місцем свого проживання лише 10 грудня 2020 року, тобто через 1 рік та 7 місяців від часу відкриття спадщини. Також вказує, що матеріали справи не містять доказів, що підтверджують родинні зв`язки ОСОБА_1 з померлою ОСОБА_4 (а.с. 140-163, т.1).

04.05.2022 року від представника позивача надійшло клопотання про уточнення дати народження спадкодавця ОСОБА_4 та долучення доказів, а саме Рішення Мідногородського міського суду Оренбурзької області від 03.09.2021 року, справа №2-581/2021 (а.с. 189-207, т. 1).

21.02.2023 року від представника відповідача 2 надійшло заперечення на клопотання про долучення до матеріалів справи Рішення Мідногородського міського суду Оренбурзької області від 03.09.2021 року, справа №2-581/2021 (а.с. 5-9, т. 2).

Протокольною ухвалою суду від 21.02.2023 року у долученні доказів, а саме Рішення Мідногородського міського суду Оренбурзької області від 03.09.2021 року, справа №2-581/2021, відмовлено (а.с. 18-25, т. 2).

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні зазначив, що він є племінником ОСОБА_1 , представляє її інтереси за довіреністю в спадкових правовідносинах, оскільки остання проживає на території Російської Федерації у м. Мідногорськ, Оренбурзької області, та у зв`язку із проблемами із здоров`ям не могла приїхати в Україну для прийняття спадщини (а.с. 18-25, т. 2).

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Андрейко О І. надав пояснення, позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у ньому, проситв задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача 2 - адвокат Ушаков О. В. надав пояснення, просив відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві.

Відповідач 1 у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутність відповідача 1, суд, виходить із наступного.

На учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Згідно з ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч. 1, п. 1-2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 223 ЦПК України).

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»).

Так, судом вжито усіх необхідних заходів для надання сторонам достатніх можливостей для викладення своєї позиції у судових засіданнях з метою дотримання принципу змагальності процесу та забезпечення права на публічне слухання справи у розумні строки, враховуючи процесуальні права інших учасників справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

На підставі вищезазначеного та керуючись п. 1 ч. 3 ст. 233 ЦПК України, суд, з огляду на достатність в матеріалах справи документів для прийняття рішення, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача 1 на підставі наявних у справі доказів.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, а також свідка ОСОБА_5 , дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків то інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка на день своєї смерті проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .Після її смерті відкрилась спадщина, до якої входить квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві приватної власності (а.с. 82-118, т. 1).

ОСОБА_1 звернулась із заявою від 10.12.2020 року №2230 про прийняття спадщини до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори.

Постановою державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Фролової А. О. від 03.03.2021 року було відмовлено гр. ОСОБА_5 , діючому на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 , у вчиненні нотаріальної дії, а саме - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті тітки спадкоємиці, ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , з причин пропуску шестимісячного строку, а також відсутності документів, що підтверджують родинні зв`язки гр. ОСОБА_1 з померлою ОСОБА_4 (а.с. 13, т. 1).

Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1223, 1270 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Як зазначено в статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до положень статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Згідно положень статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до п. 24 постанови Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України.

Згідно положень постанови Верховного Суду від 26.06.2019 року, справа №565/1145/17, правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Так, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту, тощо.

Так, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач посилається на те, що остання проживає на території Російської Федерації, Оренбурзька область, м. Мідногорськ, а отже наявна велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна.

Разом з чим, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, позивач зазначає, що спадкодавець ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 та після її смерті відкрилась спадщина, у зв`язку з чим вона звернулась до далекого родича - ОСОБА_5 , щоб він зайнявся оформленням спадщини.

У грудні 2019 року, тобто в межах встановленого шестимісячного строку для прийняття спадщини, ОСОБА_5 повідомив позивача про те, що заяву про прийняття спадщини вона має подати особисто, у зв?язку з чим їй необхідно приїхати до Києва або звернутись до нотаріуса за місцем її проживання.

Але позивач звернулася до нотаріуса за місцем свого проживання (м. Мідногорськ Оренбурзької області Російської Федерації) лише 10 грудня 2020 року, тобто через 1 рік 7 місяців від часу відкриття спадщини.

Причини, у зв?язку з якими позивач не могла раніше звернутися до нотаріуса вказує те, що вона є особою похилого віку, пенсіонеркою, отримує невелику пенсію, не може користуватися сучасними засобами зв?язку, проживає далеко від Києва, добиратись до відповідних державних органів для складання документів їй важко, також, у січні 2020 року у Росії було введено карантинні обмеження та взагалі це потребує значних матеріальних витрат. Також, зазначає, що вона не могла передбачити, що у її родича ОСОБА_5 відсутні документи щодо родинних відносин з померлою тіткою і що він буде позбавлений можливості включити позивача до складу спадкоємців.

Однак, в свою чергу, вищезазначені причини не заважали позивачу 23.01.2020 року звернутися до нотаріуса нотаріального округу міста Мідногорськ Оренбурзької області Лисенко Ольги Миколаївни для видачі довіреності на ім?я ОСОБА_5 та відправити її останньому.

У постанові Верховного Суду від 10.09.2021 року, справа №179/2076/19, зокрема, зазначено, що «Разом з тим, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. ... При цьому, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо».

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21.09.2021 року, справа №464/3999/19, від 23.09.2021 року, справа №643/3336/18, від 26.07.2021 року, справа №718/917/20.

Таким чином, зазначені позивачем причини пропуску встановленого строку для подання заяви про прийняття спадщини, а саме похилий вік, недостатність коштів, необізнаність та інші, не пов`язані з об`єктивними непереборними, істотними труднощами та позивач могла безперешкодно протягом шести місяців з дня відкриття спадщини подати відповідну заяву.

Також, невизначеність між спадкоємцями, позивачем та ОСОБА_5 , щодо порядку строків подання заяви про прийняття спадщини, наявність чи відсутність у ОСОБА_5 документів, що підтверджують його родинні відносини з померлою ОСОБА_4 , не можуть бути поважною причиною для подання саме позивачем заяви про прийняття спадщини.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_5 у грудні 2019 року повідомив їй, що заяву про прийняття спадщини необхідно подати позивачем особисто, теж не можуть бути поважною причиною для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки в позивача залишався ще час в межах встановленого шестимісячного строку для подання відповідної заяви, але нею не було вжито будь-яких дій для цього.

Так, відповідно до п. 3.23, глава 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 своєчасно вважається заява, справжність підпису на якій засвідчено (або не засвідчено) нотаріально, що направлена поштовим відправленням до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини і яка надійшла нотаріусу після закінчення цього строку.

Отже, позивач могла самостійно звернутись до нотаріуса за своїм місцем проживання, в якого нотаріально засвідчити заяву про прийняття спадщини та направити безпосередньо до Дев?ятої Київської державної нотаріальної контори, як це було зроблено позивачем 10 грудня 2020 року.

Щодо посилання позивача на проживання у Російській Федерації, за декілька тисяч кілометрів від Києва, не можуть бути поважною причиною для пропуску шестимісячного строку, адже позивач, як вище зазначено, не була позбавлена можливості звернутися до нотаріуса за місцем свого проживання для нотаріального посвідчення заяви про прийняття спадщини та надіслати її до Дев?ятої Київської державної нотаріальної контори. Позивач, також, мала можливість звернутися до відповідного консула консульської установи України в Російській Федерації.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2021 року, справа №569/12599/18.

Зокрема, у постанові Верховного Суду зазначено, що «Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач не була позбавлена можливості звернутися із відповідною заявою про прийняття спадщини до консула консульської установи України в Російській Федерації або до нотаріуса на території України. Доказів, які 6 свідчили про перешкоду подання такої заяви, позивачем не надано. ... Звертаючись з позовом, позивач послалася на поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, так як вона проживає у Російській Федерації, а тому не мала можливості подати заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк. Вирішуючи спір, врахувавши положення частини третьої статті 1272 ЦК України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що безспірних доказів поважності причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини позивач не надала, що у силу статей 12, 81 ЦПК України є й процесуальним обов`язком. Саме по собі проживання в Російській Федерації не свідчить про наявність об`єктивних, непереборних перешкод для звернення із заявою про прийняття спадщини. Крім того, згідно з пунктом 207 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, чинної на час відкриття спадщини, позивач не була позбавлена можливості надіслати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори поштою».

Таким чином, проживання позивача у Російській Федерації не є поважною причиною пропуску встановленого шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини, адже позивач не була позбавлена інших способів подання такої заяви в межах законодавчо встановлених строків, а тому така причина не може бути визнана такою, що пов`язана з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця.

При цьому, суд не бере до уваги покази свідка ОСОБА_5 , оскільки зазначені ним покази суперечать одне одному та матеріалам справи.

Крім цього, позивачем не надано доказів, що підтверджують родинні зв`язки позивача з померлою ОСОБА_4 , а надане позивачем Рішення Мідногородського міського суду Оренбурзької області від 03.09.2021 року, справа №2-581/2021, не є належним доказом у вказаній справі. При цьому, із наданих позивачем документів встановити родинні зв`язки неможливо.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із його необґрунтованістю.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

На підставі зазначеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 1216, 1220, 1223, 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 141, 174, 258-259, 263-265, 352-355, 15.5) Перехідних положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП не зазначено.

Відповідач 1: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач 2: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України за веб-адресою http://court.gov.ua/fair/sud2606.

Повний текст рішення складено 09 червня 2023 року.

Суддя Г.О. Матійчук