ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року м.Суми

Справа №592/14068/21

Номер провадження 22-ц/816/921/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Рунова В. Ю.

сторони:

позивач Акціонерне товариство «Кредобанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Кирилкіна Радіона Олеговича на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 червня 2022 року в складі судді Князєва В.Б., ухваленого в м. Суми,

в с т а н о в и в:

05 листопада 2021 року Акціонерне товариство «Кредобанк» (далі АТ «Кредобанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Кредитним договором № CL -211386 від 09 серпня 2019 року у розмірі 153057,30 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 09 серпня 2019 року з ОСОБА_1 укладено кредитний договір № CL-211386. У підписаній 08 серпня 2019 року ОСОБА_1 . Анкеті-заяві на отримання кредиту позичальник зазначив інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 . Крім того, позичальник, підписавши Анкету-заяву погодився, що сума отриманого ним кредиту є дрібним побутовим правочином та є таким, що не потребує згоди другого із подружжя. На думку позивача, солідарним відповідачем є дружина позичальника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконує і станом на 09 червня 2021 року заборгованість за кредитним договором становить 153057,30 грн та складається з боргу по тілу кредиту - 89050,81 грн та боргу по відсоткам - 64006,49 грн, яку позивач просить стягнути солідарно з відповідачів.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 червня 2022 року позов АТ «Кредобанк» задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Кредобанк» заборгованість за Кредитним договором № CL-211386 від 09 серпня 2019 року у розмірі 153057,30 грн, що складається з боргу по тілу кредиту - 89050,81 грн та боргу по відсоткам - 64006,49 грн.

Стягнуто в дольовому порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Кредобанк» повернення судового збору у розмірі 2295,86 грн, тобто по 1147,93 грн з кожного.

В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Кирилкін Р.О., посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що письмова згода ОСОБА_2 на укладення кредитного договору відсутня, а сума кредиту виходить за рамки дрібної побутової угоди. Крім того, кредитні кошти ОСОБА_1 використав не в інтересах сім`ї, а на момент укладення кредитного договору фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені, вони не проживали однією сім`єю. Вважає, що у позивача не виникло право на дострокове стягнення боргу, оскільки досудова вимога ОСОБА_1 не була отримана. Звертає увагу, що ОСОБА_2 не була повідомлена про розгляд справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить задовольнити скаргу, а рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Підтримує доводи апеляційної скарги та зазначає, що банк передчасно звернувся з позовом, оскільки досудову вимогу він не отримував. Крім цього, суд розглянув справу без належного повідомлення відповідача. Зазначає, що ОСОБА_2 не знала про кредит, згоду на укладення договору не давала, а на момент отримання кредитних коштів шлюбні відносини з нею були припинені і разом вони не проживали. Отримані кредитні кошти були витрачені на погашення іншого кредиту, тобто не в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 09 серпня 2019 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № CL-211386 за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 90858 грн і зобов`язався повернути боргу у строк до 08 серпня 2024 року та сплатити відсотки за процентною ставкою 65% річних, які нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту (а.с. 12-14).

Пунктом п. 6.9. кредитного договору передбачене право банку вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за договором.

Також ОСОБА_1 підписав графік платежів за кредитним договором (зворот а.с. 14), Паспорт споживчого кредиту (а.с. 45-16).

08 серпня 2019 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву № CL-211386 на отримання кредиту, в якій зазначено інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 із ОСОБА_2 (а.с. 17).

Рух кредитних коштів за період з 09 серпня 2019 року по 09 червня 2021 року підтверджується відповідною випискою (а.с. 9-11).

13 травня 2021 року АТ «Кредобанк» направляв ОСОБА_1 досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості на загальну суму 146790,39 грн, яка складається з 89050,81 грн боргу по тілу кредиту та 57739,58 грн боргу по процентам за користування кредитом. Доказів отримання вимоги ОСОБА_1 матеріали справи не містять (а.с. 18-23).

Згідно з розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за Кредитним договором № CL -211386 від 09 серпня 2019 року станом на 09 червня 2021 року становить 153057,30 грн та складається з боргу по тілу кредиту у розмірі 89050,81 грн та боргу по відсоткам у розмірі 64006,49 грн (а.с. 6).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що банк, скориставшись передбаченим п. 6.9 кредитного договору правом вимагати дострокове повернення кредиту, направив позичальнику 13 травня 2021 року вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості на суму 146790,39 грн, яка складається з 89050,81 грн боргу по тілу кредиту та 57739,58 грн боргу по відсоткам. Оскільки добровільно борг не сплачується, тому суд вирішив його стягнути примусово з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як солідарних боржників. Разом з тим суд відмовив у задоволенні вимог банку про стягнення з відповідачів понесених витрат на професійну правову допомогу у розмірі 10 % ціни позову, тобто 15305,73 грн, оскільки позивачем не зазначено складових таких витрат, що позбавляє суд можливості перевірити їх обґрунтованість і правильність нарахування.

Проте, з такими висновками місцевого суду колегія суддів апеляційного погодитись не може, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У порядку ч. 6, ч. 7 ст. 187 ЦПК України суд першої інстанції встановив зареєстроване місце проживання відповідачки ОСОБА_2 (а.с. 45), проте жодного разу за встановленою адресою її не повідомив про розгляд справи, а продовжував надсилати судові повістки за вказаною позивачем адресою.

Місце проживання відповідача ОСОБА_1 у м. Суми не зареєстроване (а.с. 44), проте суд після з`ясування цієї обставини продовжив надсилати судові повістки за адресою, вказаною позивачем у позові, проте жодного разу відповідач не був сповіщений про розгляд справи в суді. Також суд здійснив виклик відповідача шляхом оголошення про виклик особи, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якої невідоме, проте матеріали справи не містять доказів на підтвердження здійснення такого оголошення чи виклику відповідача у порядку ч. 11 ст. 128 , ч. 10 ст. 187 ЦПК України, тобто через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Відтак, відповідачі належним чином не були повідомлені про розгляд справи в суді першої інстанції, тобто були позбавлені можливості подати заперечення проти розгляду справи у визначеному судом порядку, подати відзив на позов, докази, тощо.

Допущені місцевим судом порушення процесуального закону мали наслідком порушення права на доступ до правосуддя та порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Отже, рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 червня 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розмір кредитної заборгованості та її складові відповідачем ОСОБА_1 не спростовано, контррозрахунку боргу не надано. Клопотання про призначення у справі судово-бухгалтерської експертизи з метою з`ясування питання наявності або відсутності заборгованості за кредитним договором не заявлялось.

Крім того, позичальник ОСОБА_1 фактично не заперечує укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів та їх використання для погашення іншого кредиту, про що зазначено у відзиві на апеляційну скаргу. Таким чином, ОСОБА_1 фактично не заперечується розмір кредитного боргу та його складові.

Отже, позичальником ОСОБА_1 порушено встановлений договором обов`язок повернути кредит та сплатити проценти, прострочено повернення чергової частини щомісячного платежу, а тому позикодавець, як це передбачено ч. 2 ст. 1050 ЦК України звернувся з позовом про дострокове повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Водночас, скориставшись правом на дострокове повернення кредиту, банк після 30 квітня 2021 року вже не мав права продовжувати нараховувати проценти за користування кредитом.

Як зазначалось вище, сторони кредитного договору встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов`язань за щомісячним погашенням платежів. У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 фактично визнає порушення ним умов кредитного договору стосовно вчасного повернення кредиту, зазначаючи про витрачання коштів на погашення боргів по іншим кредитам, проте звертає увагу на те, що досудової вимоги від банку не отримував, а позов вважає передчасним.

Банк, скориставшись передбаченим п. 6.9 кредитного договору правом вимагати дострокове повернення кредиту, направив 08 лютого 2018 року позичальнику вимогу про дострокове повернення 146790,39 грн боргу, який складається з 89050,81 грн боргу по тілу кредиту та 57739,58 грн боргу по процентам за користування кредитом.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Отже, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому права нараховувати проценти за користування кредитом на визначених у кредитному договорі умовах банк після 30 квітня 2021 року вже не мав.

У такому разі положення абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

При цьому не має значення отримання чи не отримання позичальником досудової вимоги. Вимог по ст. 625 ЦК України банк не пред`являв. Відтак, позивач має право на стягнення заборгованості на загальну суму 146790,39 грн, яка виникла станом на 30 квітня 2021 року та складається з 89050,81 грн боргу по тілу кредиту та 57739,58 грн боргу по процентам за користування кредитом.

Щодо позовної вимоги про солідарне стягнення кредитної заборгованості з позичальника та його дружини колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

За вимогами ч. 1, ч. 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За змістом ст. 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

На думку колегії суддів апеляційного суду кредитний договір на суму 90858 грн не є дрібним побутовим правочином. Крім того, відповідачі кожен окремо заперечують, що отримані позичальником кредитні кошти були використані в інтересах сім`ї ОСОБА_3 . ОСОБА_1 наполягає, що кредитні кошти використав на власні потреби.

Таким чином, до спірних правовідносин слід застосовувати приписи ч. 2 та ч. 3 ст. 65 СК України і при укладенні кредитного договору ОСОБА_1 мав отримати згоду ОСОБА_2 на укладення такої угоди, чого не зробив.

За вказаних вище обставин вимоги банку про солідарне стягнення кредитної заборгованості з відповідачів задоволені бути не можуть, а тому заборгованість підлягає стягненню з позичальника ОСОБА_1 , тобто позов підлягає частковому задоволенню.

Вимога позивача про компенсацію за рахунок відповідачів понесених витрат на професійну правову допомогу у розмірі 10 % ціни позову, тобто 15305,73 грн задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не зазначено складових таких витрат, що позбавляє суд можливості перевірити їх обґрунтованість і правильність нарахування.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції на підставі п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позов підлягає частковому задоволенню (на 96%), тому за подання позову за рахунок ОСОБА_1 позивачу слід компенсувати 2204,02 грн (96% від 2295,86 грн) судового збору, а за подання апеляційної скарги ОСОБА_2 за рахунок позивача слід компенсувати 3443,79 грн судового збору.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Кирилкіна Радіона Олеговича задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства «Кредобанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Кредобанк» () 146790 грн 39 коп. заборгованості за кредитним договором № CL -211386 від 09 серпня 2019 року, яка виникла станом на 30 квітня 2021 року та складається з 89050 грн 81 коп. боргу по тілу кредиту та 57739 грн 58 коп. боргу по процентам за користування кредитом.

В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Кредобанк» 2204 грн 02 коп. судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Акціонерного товариства «Кредобанк» на користь ОСОБА_2 3443 грн 79 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: Ю. О. Філонова

В. Ю. Рунов