Постанова

Іменем України

06 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 200/14169/15-ц

провадження № 61-2479св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Попова Олена Анатоліївна , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року в складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № DNU0G100000237, відповідно до умов якого позичальнику надано кошти у сумі 48 685 доларів США на строк до 21 серпня 2037 року, за умови сплати 12% річних та комісії у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі та видав відповідачці кредит у розмірі, передбаченому договором.

Відповідачка неналежним чином виконувала взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним, внаслідок чого станом на 07 травня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 37 413,85 доларів США, яка складається з такого: 34 982,72 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 987,14 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 318 доларів США - заборгованість за комісією та 125,99 доларів США - штраф.

Ураховуючи наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором у розмірі 37 413,85 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України складає 786 439,13 грн.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2016 року під головуванням судді Шевцової Т. В. позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNU0G100000237 від 21 серпня 2007 року станом на 07 травня 2015 року в сумі 37 413,85 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 786 439,13 грн, яка складається з такого: 34 982,72 доларів США - заборгованість за кредитом, що у гривневому еквіваленті становить 735 336,77 грн; 1 987,14 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, що у гривневому еквіваленті становить 41 769,68 грн; 318 доларів США - заборгованість за комісією, що у гривневому еквіваленті становить 6 684,36 грн; 125,99 доларів США - штраф, що у гривневому еквіваленті становить 2 648,31 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок неналежного виконання відповідачкою умов кредитного договору від 21 серпня 2007 року № DNU0G100000237 вона має заборгованість перед банком у сумі 37 413,85 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 786 439,13 грн.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 червня 2022 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2016 року залишено без задоволення.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2016 року скасовано.

Позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNU0G100000237 від 21 серпня 2007 року станом на 07 травня 2015 року у розмірі 30 649,95 доларів США, що є тілом кредиту.

У задоволенні іншої частини позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідно до статті 215 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, пункт договору щодо встановлення обов`язку позичальника сплачувати щомісячну комісію в розмірі 0,2% від суми виданого кредиту (винагорода за надання фінансового інструменту) є нікчемним у силу закону з моменту його укладення. За таких обставин, відсутні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за комісією в сумі 318 доларів США.

Також встановлено, що зі сплачених позичальником грошових коштів на погашення кредитної заборгованості позивачем зараховано 6 445,90 доларів США на погашення комісії, умова нарахування якої є нікчемною з моменту укладення договору.

За змістом пункту 3.3 кредитного договору № DNU0G100000237 від 21 серпня 2007 року, зокрема, кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості за кредитом, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно з п.п 2.2.9, 2.3.8 цього договору, далі - пені згідно з розділом 4 цього договору, далі - простроченої комісії за кредитом, далі - простроченої винагороди, далі - прострочених відсотків, далі - простроченої заборгованості за кредитом.

За таких обставин, визначаючи розмір заборгованості, що підлягає до стягнення на користь позивача, суд апеляційної інстанції відняв суму сплаченої комісії (6 445,90 доларів США), з урахуванням погодженої черговості у пункті 3.3 кредитного договору, від встановленого станом на 07 травня 2015 року розміру штрафу (125,99 доларів США), процентів за користування кредитом (1 987,14 доларів США), та частини тіла кредиту на суму 4 332,77 доларів США (6 445,90 доларів США - 125,99 доларів США - 1 987,14 доларів США = 4 332,77 доларів США).

Отже, розмір заборгованості за тілом кредиту, що підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, становить 30 649,95 доларів США, виходячи із розрахунку (34 982,72 доларів США (нарахована банком заборгованість за тілом кредиту) - 4 332,77 доларів США (частина сплаченої позичальником щомісячної комісії).

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

19 січня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Попова О. А. , засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року в указаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 539/1582/16-ц, від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, від 21 лютого 2018 року у справі № 910/5226/17, від 14 лютого 2018 року у справі № 760/2193/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 185/883/17.

Вказує, що єдиним допустимим доказом отримання іноземної валюти позичальником через касу банку та факту виконання умов договору є заява про видачу готівки. Жоден з наданих позивачем документів не підтверджує видачу відповідачці грошових коштів за кредитним договором саме в розмірі 48 685 доларів США. Заявниця стверджує, що кошти за кредитним договором вона отримувала в гривні в розмірі 183 820,00 грн, а не в доларах США як встановлено судом.

Крім того, в матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи, з яких можливо було б встановити реальний розмір заборгованості (в разі її наявності), а розрахунок заборгованості таким документом не є, з нього неможливо зрозуміти чи правомірно розрахована заборгованість, зокрема, підстави її виникнення та всі складові, включаючи суми штрафних санкцій і відсотків, обґрунтованість нарахувань.

Також заявниця посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, суд не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 1 частини першої та пункти 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Доводи відзиву на касаційну скаргу

У квітні 2023 року АТ КБ «Приватбанк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило її залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Провадження в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставами відкриття касаційного провадження є пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

У березні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Звертаючись до суду з цим позовом, банк просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором, яка виникла внаслідок неповернення суми кредиту в розмірі 36 400 доларів США, на підтвердження чого надав відповідний розрахунок.

21 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № DNU0G100000237, відповідно до умов якого позичальнику надано кошти у сумі 48 685 доларів США (36 400 доларів США - для придбання нерухомості та 12 285,50 доларів США - сплати страхових платежів) на строк до 21 серпня 2037 року, за умови сплати 12 % річних та комісії у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі та видав відповідачці кредит у розмірі, встановленому договором.

21 серпня 2007 року, тобто в день укладення кредитного договору, між ОСОБА_3 , як продавцем, та ОСОБА_1 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О. А. за реєстровим номером 2985.

Відповідачка неналежним чином виконувала взяті на себе договірні зобов`язання з повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування ним, внаслідок чого у неї виникла заборгованість за кредитним договором.

Пунктом 7.1 кредитного договору від 21 серпня 2007 року № DNU0G100000237 встановлено сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 договору.

За положеннями пункту 6.2 кредитного договору при невиконанні позичальником умов, передбачених п. 2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку; при цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати; сплата винагороди здійснюється в гривні; у випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на дату сплати.

За змістом пункту 2.2.3 кредитного договору позичальник зобов`язується сплатити банку винагороду згідно з п. 7.1, п. 6.2 цього договору.

Як встановлено апеляційним судом пункт правочину щодо встановлення обов`язку позичальника сплачувати щомісячну комісію в розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту (винагорода за надання фінансового інструменту) є нікчемним в силу закону з моменту його укладення.

Визначаючи розмір заборгованості відповідачки за кредитним договором, апеляційний суд виходив із такого.

Зі сплачених позичальником грошових коштів на погашення кредитної заборгованості позивачем зараховано 6 445,90 доларів США на погашення комісії, умова нарахування якої є нікчемною з моменту укладення договору.

За змістом пункту 3.3 кредитного договору № DNU0G100000237 від 21 серпня 2007 року, зокрема, кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості за кредитом, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно з п.п 2.2.9, 2.3.8 цього договору, далі - пені згідно з розділом 4 цього договору, далі - простроченої комісії за кредитом, далі - простроченої винагороди, далі - прострочених відсотків, далі - простроченої заборгованості за кредитом.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду відрахувала зазначену вище суму сплаченої комісії (6 445,90 доларів США), з урахуванням погодженої черговості у пункті 3.3 кредитного договору, від встановленого станом на 07 травня 2015 року розміру штрафу (125,99 доларів США), процентів за користування кредитом (1 987,14 доларів США), та частини тіла кредиту на суму 4 332,77 доларів США (6 445,90 доларів США - 125,99 доларів США - 1 987,14 доларів США = 4 332,77 доларів США)).

Апеляційний суд встановив, що розмір заборгованості відповідачки за кредитним договором становить 30 649,95 доларів США, виходячи із розрахунку (34 982,72 доларів США (нарахована банком заборгованість за тілом кредиту) - 4 332,77 доларів США (частина сплаченої позичальником щомісячної комісії).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Висновки суду щодо нікчемності пункту 7.1 кредитного договору від 21 серпня 2007 року № DNU0G100000237 не оспорюються заявницею.

Водночас заявниця не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо загального розміру заборгованості за кредитним договором та посилається на те, що насправді за кредитним договором отримала кошти в гривні в розмірі 183 820,00 грн, а не в доларах США, як встановив апеляційний суд. Крім того, заявниця посилається на те, що єдиним допустимим доказом отримання готівкової іноземної валюти позичальником та факт виконання умов договору є касовий документ - заява про видачу готівки. Однак така заява в матеріалах справи відсутня.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 539/1582/16-ц (провадження № 61-33362св18) зазначив, що пунктом 3 розділу І Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 14 серпня 2003 року № 337, яка була чинною на час укладення кредитного договору, передбачено, що до касових операцій, які регламентуються цією Інструкцією, належать, зокрема, видача готівки клієнтам з їх рахунків чи рахунку банку через його касу.

До касових документів, які оформлюються згідно із цією Інструкцією, належить заява на видачу готівки (пункт 1 глави 1 розділу III Інструкції) та визначені зразки касових документів, на підставі яких здійснюються прийняття і видача готівки (пункт 2 глави 1 розділу III Інструкції). Форми документів, які застосовуються під час приймання переказу готівки та виплати її суми отримувачу в готівковій формі, визначаються відповідною платіжною системою і мають містити обов`язкові реквізити: дата здійснення операції, зазначення платника та отримувача, дані паспорта особи - отримувача або документа, що його замінює, сума касової операції, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

Отже, єдиним допустимим доказом отримання готівкової іноземної валюти позичальником та факт виконання умов договору є касовий документ - заява про видачу готівки.

Оцінюючи застосування цього правового висновку до спірних правовідносин у справі, яка переглядається, Верховний Суд враховує, що за умовами пункту 1.1 кредитного договору банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахувати на рахунок, зазначений у пункті 7.1 цього договору.

Тож у разі, якщо умовами кредитного договору передбачено, що видача кредиту позичальнику здійснюється як у готівковий, так і безготівковий спосіб, тоді заява про видачу готівки є допустимим доказом у разі, якщо такий кредит видано готівкою. Натомість у разі, якщо позичальник обрав варіант отримання готівки у безготівковий спосіб, тоді видачу кредиту не може бути підтверджено заявою про видачу готівки.

При цьому обставини відсутності у матеріалах справи заяви про видачу готівки не свідчать, що такий кредит не було видано позичальнику, адже умови кредитного договору передбачають і безготівковий спосіб видачі кредиту (постанова Верховного Суду від 30 червня 2023 року у справі № 274/7221/19, провадження № 61-1513св23).

Крім того, у постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі № 274/7221/19 (провадження № 61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Водночас відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (що було чинним на час видачі кредиту), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій, призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічне за змістом правило закріплене у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (яке є чинним на час вирішення справи судами апеляційної та касаційної інстанцій).

Відповідно виписка за рахунком, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом заборгованості позичальника за сумою кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17 (провадження № 61-9882св20), від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц (провадження № 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19), які ухвалені пізніше, ніж постанови, на які посилається заявниця у касаційній скарзі.

З цих підстав Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги, що єдиним допустимим доказом видачі кредиту у спірних правовідносинах є заява про видачу готівки, яка відсутня у матеріалах справи, що переглядається.

При цьому апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 виконувала умови кредитного договору, здійснюючи погашення заборгованості. За таких обставин, відсутні підстави стверджувати, що кредитний договір не був укладений у зв`язку з неотриманням кредиту на виконання умов підписаного сторонами договору.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30 червня 2023 рокув справі № 274/7221/19 (провадження № 61-1513св23).

Посилання заявниці на те, що за укладеним між сторонами 21 серпня 2007 року кредитним договором вона отримала кредит у гривні в розмірі 183 820,00 грн, а не в доларах США, не заслуговують на увагу, оскільки спростовується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема умовами кредитного договору, виписками за рахунком, меморіальними ордерами, ордером-розпорядженням, заявою-анкетою на отримання кредиту (а. с. 186, 216, 217).

Враховуючи наведене, правильно встановивши фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення заявлених банком позовних вимог.

Щодо доводів заявниці про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності відповідачки та її представника, то колегія суддів Верховного Суду вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

26 серпня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла Попова О. А .

Ухвалами Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та справу призначено до апеляційного розгляду на 14 грудня 2022 року. В судове засідання були викликані сторони.

Судову повістку-повідомлення про призначення справи до апеляційного розгляду на 11 годину 00 хвилин 14 грудня 2022 року адвокату ОСОБА_1 - Поповій О. А. було направлено на електронну адресу, зазначену нею в апеляційній скарзі та у вигляді SMS-повідомлення (а. с. 178, 179).

Згідно з довідкою Дніпровського апеляційного суду про доставку електронного листа, судову повістки про виклик до суду надіслані Поповій О. А. на її електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 . Документ доставлено до електронної скриньки 11 листопада 2022 року о 07:28:27 (а. с. 179).

За довідкою Дніпровського апеляційного суду SMS-повідомлення про виклик в судове засідання на 14 грудня 2022 року доставлено Поповій О. А. 10 листопада 2022 року о 22:57:00.

В судове засідання, призначене на 14 грудня 2022 року, сторони, будучи належним чином повідомлені, не з`явилися. Суд визнав можливим розглянути справу за їх відсутності.

Відповідно до частини п`ятої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Частиною восьмою статті 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22), якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши її у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні, не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це суд, який комунікує з учасником справи з допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Суд звертає увагу на те, що ухвалу від 11 серпня 2022 року оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 22 серпня 2022 року і її одержання на електронну адресу заявник не спростовує, наполягаючи виключно на недопустимому способі її направлення. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або, принаймні, повинна була дізнатися про повідомлення.

Враховуючи, що Попова О. А. , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , надала суду свою електронну адресу, судові повістки про виклик її до суду на 14 грудня 2022 року були доставлені до електронної скриньки 11 листопада 2022 року, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про належне повідомлення заявника про розгляд справи.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тобто процесуальним законом надано право суду вирішувати питання про можливість розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причини їх неявки.

Згідно з протоколом судового засідання від 14 грудня 2022 року учасники судового процесу в судове засідання не з`явилися, перевіривши причини їх неявки, суд вважав можливим розглянути справу за їх відсутності.

ЄСПЛ в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Колегія суддів Верховного Суду вважає, що апеляційний суд, керуючись положеннями частини другої статті 372 ЦПК України, мав підстави розглянути справу по суті без участі відповідачки та її представника, належно повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, а визначення поважності причин неявки є дискреційними повноваженнями апеляційного суду.

За таких обставин, аргументи касаційної скарги з посиланням на пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України щодо розгляду справи за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, не заслуговують на увагу та не свідчать про порушення прав сторін щодо участі у розгляді справи.

При цьому посилання заявниці на направлення нею на адресу суду заяви про відкладення розгляду справи, призначеного на 14 грудня 2022 року, не заслуговують на увагу, оскільки така в матеріалах справи відсутня. ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження отримання судом відповідної заяви.

Переглянувши у касаційному порядку судове рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, з урахуванням неможливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні апеляційного суду, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Попова Олена Анатоліївна , залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська