ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1775/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2023 року Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Якусика О.В., за участю секретаря судового засідання Боклач А.Є., позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Буліменка Є.В., відповідача ОСОБА_2 , представників відповідача - адвоката Санжаровської Т.В., адвоката Покотило М.Б., розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив:

1. Визнати Квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,50 кв.м., Квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 78,82 кв.м., Автомобіль марки «Субару Аутбек» 2019 року випуску, сірого кольору, номер кузову НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

2. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 50,50 кв.м. в порядку поділу майна подружжя.

3. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 78,82 кв.м. в порядку поділу майна подружжя.

4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 486 500 грн. (чотириста вісімдесят шість тисяч п`ятсот грн.) в рахунок стягнення грошової компенсації 1/2 частини вартості Автомобіль марки «Субару Аутбек» 2019 року випуску, сірого кольору, номер кузову НОМЕР_1 .

5. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину доходу від здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_2 в період з травня 2021 року по жовтень 2021 року.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та за час проживання ними було набуте майно, що є спільним сумісним та підлягає поділу, а саме: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 50,50 кв.м., квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 78,82 кв.м., автомобіль марки «Субару Аутбек» 2019 року випуску, а також дохід, одержаний від діяльності відповідача як фізичної особи-підприємця за період з травня 2021 рок по жовтень 2021 року.

Зокрема, зазначає, що відповідач самовільно без згоди позивача продав автомобіль марки «Субару Аутбек», кошти від продажу якого позивач не отримав. При цьому на день продажу автомобіля сторони вже не проживали однією сім`єю, не вели спільне господарство, не мали спільного бюджету, а тому позивач має право на 1/2 частину грошової компенсації вартості проданого транспортного засобу.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 жовтня 2021 року позовну заяву було передано для розгляду судді Якусику О.В.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 1 листопада 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/21635/21 за вказаним позовом за правилами загального позовного провадження.

Відповідач у поданому відзиві заперечила проти позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що за весь період спільного проживання сторони не мали спільного бюджету, бюджет сім`ї в основному складався з її доходів, за рахунок яких велося не тільки домашнє господарство, а й утримувався позивач.

Щодо набутого майна відповідач зазначила, що квартира АДРЕСА_3 придбана за її особисті кошти, які належали їй до реєстрації шлюбу від продажу 16 липня 2015 року квартири у м. Ірпінь Київської області, право власності на яку набуто відповідачем до реєстрації шлюбу. Ці кошти та кошти, надані батьками відповідача, були внесені на рахунок ПАТ «Київміськбуд» і позивач не брав участі у придбанні цієї квартири.

Квартира АДРЕСА_2 придбана відповідачем за зароблені нею особисто кошти, позивач жодних коштів на оплату вартості квартири не вносив.

Стосовно спірного автомобіля, відповідач зазначила, що позивач проти продажу автомобіля не заперечував, а кошти від його продажу були витрачені на загальні потреби, які виникли ще під час спільного проживання. Щодо походження коштів на придбання автомобіля, наголошувала, що у 2014 році батьки відповідача надали їм кошти на придбання першого автомобіля, який був оформлений на позивача і був змінений у 2017 році на інший автомобіль, оформлений в кредит на позивача, однак цей кредит погашала відповідач. В свою чергу цей автомобіль був проданий у 2020 році та придбаний спірний автомобіль Субару, кошти на придбання якого докладала відповідач.

Щодо доходу від підприємницької діяльності, відповідач зазначає, що з травня 2021 року сторони припинили шлюбні відносини, відтак отримані за цей період доходи є особистою власністю відповідача. Відповідач наполягала на тому, що для виникнення права спільної сумісної власності, крім спільного проживання та введення спільного господарства, є необхідність спільної праці подружжя, однак позивач здебільшого не працював, а на утримання сім`ї та на придбання майна витрачалися зароблені відповідачем кошти.

Позивач подав заперечення на відзив, в яких заперечив проти доводів відповідача, пославшись на положення статей 60,61 СК України, та зазначив, що заробітна плата інші доходи є також об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а той факт, що доходи відповідача перевищували доходи позивача не змінює їх правового режиму як спільного майна.

Вказував, що відповідачем не доведено придбання квартири АДРЕСА_3 за її особисті кошти, зокрема і тому, що вартість цієї квартири становила 699833,40 грн, в той час як вартість відчуженої відповідачем квартири у м. Ірпінь - 123 600,00 грн., а доказів надання різниці коштів батьками відповідача нею не доведено.

Вважає, що відповідачем не надано доказів придбання автомобіля за кошти, які є її особистою власністю, а її твердження, що позивач не заперечував проти продажу цього автомобіля, не відповідають дійсності.

Таким чином, позивач вважає, що відповідачем не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу, не доведено належність спірного майна до особистої власності, а тому воно підлягає поділу між подружжям.

12 вересня 2022 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, згідно з якою просив:

- визнати квартиру АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

- визнати майнові права на квартиру АДРЕСА_5 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

- визнати автомобіль марки «Субару Аутбек» (SUBARU OUTBACK), 2019 року випуску, сірого кольору, номер кузову НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 в порядку поділу майна подружжя.

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 в порядку поділу майна подружжя.

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини майнових прав на квартиру АДРЕСА_5 в порядку поділу майна подружжя.

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини майнових прав на квартиру АДРЕСА_5 в порядку поділу майна подружжя.

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 486500,00 грн. в рахунок стягнення грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля «Субару Аутбек» (SUBARU OUTBACK), 2019 року випуску, сірого кольору, номер кузову НОМЕР_1 .

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини доходу від здійснення підприємницької діяльності фізичною особою-суб`єктом підприємницької ОСОБА_2 в період з травня 2021 року по жовтень 2021 року в сумі 661354,55 грн.

У судовому засіданні 5 жовтня 2022 року заяву прийнято судом до розгляду.

5 жовтня 2022 року судом закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 29 вересня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції у Київській області.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 15 серпня 2022 року шлюб між сторонами розірвано.

Сторони у своїх заявах по суті спору визнають факт припинення шлюбних відносин у травні 2021 року.

Як передбачено частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Під час шлюбу сторонами було набуте майно, а саме:

квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 50,50 кв.м., вартістю 699 833,04 грн.

майнові права на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 78,82 кв.м., вартістю 1 518 471,5 грн.

автомобіль марки «Субару Аутбек» 2019 року випуску, вартістю 1 000 000,00 грн.

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є зокрема: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

У цій справі, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач стверджувала, що спірне майно було придбано за зароблені нею особисто кошти, на підтвердження чого надала відомості Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків з 2012 по 2021 роки.

Водночас, згідно з частиною другою статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу.

Отже, заробітна плата та інші доходи не є особистими коштами одного з подружжя, а відповідачкою не було надано суду доказів існування домовленості між подружжям щодо встановлення іншого правового режиму заробітної плати та доходів кожного з подружжя, ніж визначено нормами законодавства.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що розмір заробітної плати (доходів) позивача, який, як вказувала відповідач, є меншим від її доходу, не спростовує режиму спільної сумісної власності подружжя на такий об`єкт, а також не впливає на визначення того, чи є спільною сумісною власність майно подружжя, придбане в тому числі за рахунок таких коштів.

Суд при цьому враховує, що наявні в матеріалах справи докази щодо придбання спірного майна не містять відомостей про те, що воно купується подружжям за особисті кошти відповідачки.

Отже, з наведених підстав досліджені під час судового розгляду обставини, письмові докази та показання свідків дають підстави для висновку, що майнові права на квартиру АДРЕСА_2 та автомобіль марки «Субару Аутбек» були придбані під час шлюбу подружжя, за кошти, які об`єктом права спільної сумісної власності, тобто є їх спільним сумісним майном.

Відповідачкою не спростована презумпція спільності права власності подружжя на вказані об`єкти.

Водночас суд враховує, що 16 липня 2015 року відповідач за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Лагодою О.С., продала належну їй на праві власності квартиру у будинку АДРЕСА_6 за 123 600 гривень. Відомості про отримання доходу у такому розмірі також відображені і у наданій відповідачем Довідці з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків.

Як пояснила свідок ОСОБА_3 квартира у м. Ірпінь була профінансована батьками відповідачки та оформлена на неї у 2011 році, кошти від продажу цієї квартири були використані на придбання подружжям квартири по АДРЕСА_7 . Наведені обставини також підтверджуються змістом вказаного договору купівлі-продажу, у пункті 2 якого зазначено, що право власності на цю квартиру належало відповідачу на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіним М.С. 2 липня 2012 року, тобто до укладення шлюбу між сторонами.

20 липня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №11272/РН-К, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою від 19 грудня 2016 року та Актом прийому-передачі майнових прав від 19 січня 2017 року вартість майнових прав (квартири) становила 699 833,04 грн.

Отже, суд вважає доведеним відповідачем, що кошти у сумі 123600 гривень, отримані від продажу належної їй на праві власності квартири були витрачені на придбання квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується також і незначним проміжком часу між продажем відповідачем квартири у м. Ірпінь та придбанням квартира АДРЕСА_1 .

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 Сімейного кодексу України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Як визначено частиною сьомою статті 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

З урахуванням встановлених обставин та визначаючи частки кожного з подружжя у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , суд зазначає, що, 82,3386% квартири є спільним сумісним майном подружжя, що підлягає поділу на загальних підставах. Частка відповідачки, що є особистою приватною власністю у спірній квартирі становить 17,6614%

Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що у порядку поділу спільного майна подружжя, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_8 , за відповідачкою повинно бути визнано право власності на 58,83%, а за позивачем - право власності на 41,17%.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Під час розгляду справи встановлено, що під час шлюбу сторони придбали автомобіль Subaru Outback 2/5 4N CVT (номер кузову НОМЕР_1 ) і що відповідач розпорядилася зазначеним спільним майном подружжя на власний розсуд у вересні 2021 року, тобто у період коли сторони фактично припинили шлюбні відносини та не вели спільне господарство.

Докази, що відчуження цього майна здійснювалося за згодою позивача, відповідач не надала, її доводи, що кошти від продажу автомобіля були використані на загальні потреби, які виникли під час сумісного проживання суд відхиляє, оскільки сторони визнають факт припинення шлюбних відносин у травні 2021 року, а отже кошти від продажу цього майна не могли бути використані в інтересах сім`ї, і відповідач не навела обставини і докази на підтвердження того, на які саме потреби були використані ці кошти.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу.

Визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, суд виходить з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з них, слід визначати виходячи з вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна (вказане відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц.

Суд враховує, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні;

В обґрунтування вартості спірного автомобіля позивач надав звіт про незалежну оцінку майна, згідно з яким ринкова вартість транспортного засобу станом на 24 вересня 2021 року становить 608 300,00 гривень. Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надала, не зверталася із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи та не надала суду, зокрема, рецензії на вказаний звіт, а тому суд враховує вартість майна згідно з вказаним Звітом під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя.

За викладених обставин та виходячи з рівності часток подружжя у спільному майні, суд дійшов висновку що на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація 1/2 частини вартості автомобіля, що становить 304 150,00 гривень.

Частиною шостою статті 57 СК України встановлено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Як зазначено у пункті 30 постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Судом встановлено, що з травня 2021 року сторони фактично припинили шлюбні відносини, а тому доходи відповідача від здійснення підприємницької діяльності у період травня 2021 року по жовтень 2021 року є її особистою власністю, а тому не підлягають поділу.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно частини першої статті 141 ЦПК України, у порядку розподілу судових витрат між сторонами суд присуджує до стягнення з відповідачки на користь позивача судовий збір за подання позову до суду в розмірі 4 576 (чотири тисячі п`ятсот сімдесят шість) гривень 16 коп.

Керуючись статтями 12-13, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації задовольнити частково.

1. В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 41,17% квартири АДРЕСА_4 .

2. В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 58,83% квартири АДРЕСА_4 .

3. Визнати майнові права на квартиру АДРЕСА_5 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

4. В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 майнові права на 1/2 частини квартири АДРЕСА_5 .

5. В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 майнові права на 1/2 частини квартири АДРЕСА_5 .

6. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 304 150 (триста чотири тисячі сто п`ятдесят) гривень в рахунок грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля SUBARU OUTBACK, 2019 року випуску, сірого кольору, номер кузову НОМЕР_1 .

В іншій частині - у позові відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 4 576 (чотири тисячі п`ятсот сімдесят шість) гривень 16 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 14 липня 2023 року.

Суддя О.В. Якусик