справа № 570/3820/22
провадження № 2/570/245/2023
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 квітня 2023 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Полюхович М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне, вул.C.Петлюри, 10/ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товарства Комерційний банк "Приватбанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про визнання припиненим іпотечного договору та припинення обтяжень нерухомого майна,

в с т а н о в и в:

у зв"язку з виконанням основного зобов`язання представник позивача адвокат Олег Леошек у поданій до суду 12 жовтня 2022 року позовній заяві просить визнати припиненим іпотечний договір № 1715/1, укладений 20 серпня 2008 року між сторонами та зобов`язати відповідача вчинити дії щодо державної реєстрації відомостей про припинения іпотеки нежитлової будівлі, офісно-складського приміщення, загальною площею 533,3 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , яка виникла на підставі вказаного іпотечного договору.

Рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору, відповідно, враховуючи правову природу іпотеки як похідного зобов"язання від основного зобов"язання та пряму залежність від його умов, на правовідносини, що виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості іпотека не поширюється, якщо інше не встановлено іпотечним договором. Отже, звернувшись з даним позовом до суду, позивач прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом припинення у банка права застави (іпотеки) на майно, у зв"язку з чим належним способом захисту є визнання іпотеки за іпотечним договором припиненою.

У поданій до суду заяві позивач та вказаний його представник позов підтримують.

У поданому відзиві представник відповідача адвокат Тетяна Адаменко позов не визнає, вважаючи, що позовні вимоги є безпідставними.

Зазначає, що судова робота по визнанню кредитного договору недійсним проводилась позивачем задля уникнення реалізації банком предмету іпотеки. Задоволення позовних вимог у вигляді припинення іпотеки при наявності невиконаних рішень, які є чинними, є грубим порушенням конституційних принципів щодо обов"язковості рішень суду та норми Закону України "Про судоустрій та статус суддів" в частині обов"язковості урахування судових рішень для інших судів.

Сторін відповідно до ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи.

Сторони у поданих до суду заявах просять справу слухати у їх відсутність.

Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою.

Судом встановлені такі обставини.

20 серпня 2008 року між відповідачем та третьою особою укладено кредитний договір №l715, на підставі якого ОСОБА_2 отримав у банку кредитні кошти у сумі 190 000 євро під 15% річних строком до 02 серпня 2013 рок. Строк дії кредитного договору сторонами визначений до 05 серпня 2013 року.

20 серпня 2008 року між сторонами укладено іпотечний договір №1715/1, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинцем В.П. та зареєстрований в реєстрі за №348. Відповідно до умов п.1, 2 договору іпотеки, іпотекою забезпечувалося виконання ОСОБА_2 зобов"язань перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором з повернення кредиту в термін до 02.08.2013 в сумі 190 000.00 євро та сплати інших платежів, передбачених кредитним договором.

Згідно з умовами договору іпотеки в іпотеку передано належне позивачу на праві приватної власності нерухоме майно: нежитлова будівля, офісно-складські приміщення, загальною площею 533,3 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 узятих на себе зобов"язань за кредитним договором № 1715 від 20 серпня 2008 року не виконав, станом на 30 січня 2009 року допустив перед банком заборгованість на загальну суму 258 458,90 євро.

У зв"язку із цим АТ КБ «ПриватБанк» у лютому 2009 року, скориставшись наданим йому законом та укладеним із ОСОБА_2 кредитним правочином, правом вимагати дострокового повернення всього кредиту, звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення 2 806 292, 25 грн. (або 258 458,90 євро) заборгованості за кредитним договором №1715 від 20 серпня 2008 року.

08 червня 2011 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 задоволено і в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №l715 від 20 серпня 2008 року у розмірі 2 806 292. 25 грн. (або 258 458,90 євро) звернуто стягнення на належний ОСОБА_1 предмет іпотеки - нежитлову будівлю, офісно-складські приміщення загальною площею 533,3 кв.м, розміщені по АДРЕСА_1 з наданням банку всіх прав для здійснення продажу.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24.02.2015 по справі №569/19822/14-ц, яке залишено в силі ухвалою Рівненського апеляційного суду Рівненської області від 30.04.2015 ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області 26.06.2019 відмовлено АТ КБ ПриватБанк в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 711 437,17 Євро. Суд зазначив, що, використавши у 2011 році своє право на дострокове повернення всього кредиту, після рішення Рівненського міського суду від 08 червня 2011 року, яким у рахунок дострокового погашення всієї кредитної заборгованості звернуто стягнення на належний відповідачу предмет іпотеки, позивач не має права на повторне стягнення з боржника тіла кредиту, відсотків за користування кредитом та пені (в т.ч після 2 серпня 2013 року - дати закінчення строку дії кредитного договору у випадку, якщо позивачем не було б застосовано право на дострокове повернення всього кредиту).

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Згідно з ч.1 ст.509, ст.526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.1, 2 ст.598 ЦК України). Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до приписів статей 2, 20, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статей 1, 7 Закону України «Про іпотеку» іпотека, як застава нерухомого майна згідно з параграфом 6 глави 49 ЦК України, що виникає на підставі договору, є приватним забезпечувальним обтяженням, яке підлягає реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, визначеному Законом. Тобто інститут реєстрації спрямований на захист прав кредиторів від недобросовісної поведінки боржників та третіх осіб, в тому числі інших кредиторів.

Положення ст.17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України, до яких належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом.

За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.17 постанови від 30 березня 2012 року «Про практику застосувания судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз"яснив, що зобов"язання припиняться з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.599 - 601, 604-609 ЦК України.

При цьому суд зазначає, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов"язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки зобов 'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.526, 599 ЦК України.

Позивач помилково вважає, що наявність вищезазначенних рішень, зокрема і про відмову в задоволенні позовних вимог, а також закінчення строку дії кредитного договору є підставами для припинення договору іпотеки.

Так, іпотека - це вид забезпечення виконання зобов"язання нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов"язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України "Про іпотеку" (абз.3 ст.1). Звернення стягнення на предмет застави повинно задовольнити вимоги кредитора за основним зобов"язанням, і тільки в такому випадку ця обставина може бути підставою для припинення зобов"язання, що вважається виконаним згідно зі ст.599 ЦК України.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов"язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не с підставою для припинення грошового зобов"язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов"язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (провадження 14-546цс19) та від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження N 12-117цc18).

Щодо посилання сторони позивача на закінчення строку дії договору, як на підставу для припинення договору іпотеки, то слід зазначити, що аналіз вищенавелених правових норм дає підстави для висновку про те, що сам факт закінчення строку дії кредитного договору та наявність рішенням, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення дії договору іпотеки, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору. Аналогічний висновок міститься також у постанові ВС від 4.12.2013 №6-125цс13.

Як стверджує сторона відповідача, рішення Рівненського міського суду Рівненської області віл 08.06.2011 про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконано. Станом на 26.12.2022 за кредитом рахується борг в сумі 2 089 909,66 євро, будь-яких доказів оплати боргу до матеріалів справи не долучено.

Оскільки Законом України «Про іпотеку», який є спеціальним щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, не передбачено таких підстав для припинення іпотеки, підстави, на які вказує позивач, не припиняють основне зобов`язання та не є самостійною підставою для припинення іпотеки.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв"язку з відмовою в позові понесені судові витрати залишаються на сторні, яка їх понесла.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.263-265ЦПК України, суд

у х в а л и в:

відмовити в позові ОСОБА_1 до Акціонерного товарства Комерційний банк "Приватбанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про визнання припиненим іпотечного договору та припинення обтяжень нерухомого майна.

Рішення може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного текста рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Акціонерне товарство Комерційний банк "Приватбанк" (місце знаходження: вул.Грушевського,1 Д, м.Київ, 0).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Суддя Кушнір Н.В.