11.07.2023 Справа № 363/2602/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2023 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючого судді: - Баличевої М.Б., секретаря Редкач М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

24.04.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

27.07.2020 року Вишгородським районним судом Київської області по справі було ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги були задоволені та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 69 195 (шістдесят дев`ять тисяч сто дев`яносто п`ять) Євро 48 євроцентів, витрати на правову допомогу у розмірі 3 500 (три тисячі п`ятсот) гривень та витрати по сплаті судового збору у розмірі 9 605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) гривень.

07.10.2020 року до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 липня 2020 року по цивільній справі № 363/2602/19.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12.11.2020 року заочне рішення суду від 27.07.2020 року по цивільній справі № 363/2602/19 скасоване, і призначено справу до підготовчого засідання в загальному.

21.12.2021 року позивач подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики у сумі 32 332, 21 євро, 4 575,82, 3% річних, а всього 36 908,03 євро та витрати по сплаті судового збору.

Заяву обґрунтовує тим, що 25.01.2017 року ОСОБА_1 надав у позику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 35 000 Євро з умовою повернення коштів у строк до квітня 2017 року, на підтвердження чого відповідач надав власноручну розписку, яка передбачає сплату процентів у розмірі 3% в місяць. 08.06.2020 року, на прохання відповідача, позивач видав розписку про отримання від нього коштів у рахунок сплати відповідачем процентів по договору позики. З врахуванням здійснених відповідачем часткових оплат (повернень) позики, борг за договором складає 32 332,21 євро. Крім того, позивачем поданий розрахунок 3% річних за період з 01.04.2017 року по 09.12.2021 року, яким встановлено суму у розмірі 4 575,82 євро. Відповідач позику не повернув, на вимоги позивача про повернення коштів не реагує. На підставі викладеного, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Протокольною ухвалою суду 10.02.2022 року підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суту.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, під час розгляду справи в судових засідань надавали пояснення, відповідно до яких позовні вимоги повністю підтримували з підстав викладених у позові. Також, подали до суду промови в судових дебатах. Крім того від представника позивача до суду надійшла заява, в який останній просить розглядати справу без його участі та без участі позивача, вказав, що протягом п`яти днів ним буде подана заява про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. В судових засіданнях просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Звертаючись до суду із заявою про перегляд заочного рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27.07.2020 року по цивільній справі № 363/2602/19, відповідач ОСОБА_2 заявляв, що не підписував спірної розписки, яка надана позивачем на підтвердження позики.

Крім того, представником відповідача 04.01.2022 року до суду був поданий відзив на заяву про зменшення позовних вимог, в якому зазначає, що ОСОБА_2 зобов`язаний повернути ОСОБА_1 суму позики, яку він отримав у строк до квітня 2017 року, відтак останнім днем виконання грошового зобов`язання є 31.03.2017 року. Так, на виконання своїх боргових зобов`язань відповідач передав позивачу у період з жовтня 2016 року по вересень 2017 року грошові кошти у сумі 200 300 гривень, про що позивачем надано розписку про одержання вказаних коштів від 08.06.2020 року. Також 09.07.2020 року та 10.07.2020 року відповідач передав позивачу в рахунок погашення боргу грошові кошти в сумі 10 000 доларів США і 26 000 гривень та 500 доларів США і 1 000 гривень відповідно, що підтверджується повідомленнями позивача у системі Viber про повернення/погашення такої суми позики. Також, відбулось прострочення кредитора, яке полягає у відмові видати ОСОБА_2 розписку про отримання від нього 09.07.2020 року та 10.07.2020 року в рахунок погашення боргу грошових коштів, яке є підставою для затримання виконання відповідачем основного зобов`язання в повернення суми позики на весь час прострочення. Розписка позивача про отримання від відповідача грошових коштів була надана лише 08 червня 2020 року. Отже, в період з 01.04.2017 року по 08.06.2020 року мало місце прострочення кредитора, що виключає відповідальність відповідача за ч. 2 ст. 625 ЦК України. Всього на виконання умов договору позики ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 17 940, 47 Євро, а отже позовні вимоги є незаконними.

Разом з тим, 18.01.2022 року позивачем до суду подана відповідь на відзив на заяву про зменшення позовних вимог, в якій зазначає, що розписка видана позивачем від 08.06.2020 року, відповідачу підтверджує отримання позивачем грошових коштів у вигляді процентів за користування позикою за увесь час позики. Позивач заявляє, що не отримував від відповідача, так само і від його представників коштів в сумі 10 000 доларів США і 26 000 гривень та 500 доларів США і 1 000 гривень. Також, посилання відповідача на прострочення кредитора не відповідає дійсності та не підтверджується доказами.

Допитаний в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 , в якості свідка пояснив суду, що дійсно відповідно до розписки від 25.01.2017 року отримав у борг від позивача кошти у розмірі 35 000 євро, станом на час розгляду справи грошові кошти повністю не повернув, внаслідок чого утворилася заборгованість. Однак, кошти повертав, що підтверджується роздруківками із за стосунку Вайбер, через представників адвокату позивача, але позивач повідомив, що віддасть усі розписки після виплати всієї сими боргу.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст. 12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 25.01.2017 року ОСОБА_2 була отримала від ОСОБА_1 в борг позика у розмірі 35 000 Євро з кінцевим строком повернення до 01.04.2017, на підтвердження чого ОСОБА_2 була складена розписка від 25.01.2017 року.

З копії розписки від 08.06.2020 року вбачається, що ОСОБА_1 в рахунок сплати відсотків по боргу (розписки ОСОБА_2 на суму 35 000 євро від 25.01.2017 року) отримав від ОСОБА_2 200300,00 грн. Дати виплат зазначені в таблиці, відповідно до якої виплати проводились в період з жовтня 2016 року по вересень 2017 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів.

Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою (справи № 127/3120/16-ц, 752/19567/14-ц).

З огляду на викладене, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов висновку про наявність між сторонами правовідносин, які випливають із договору позики, оскільки наявна у позивача розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Правові висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Щодо можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18 вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Таким чином, відповідач зобов`язаний був до 01.04.2017 року включно повернути позивачу суму позики у розмірі 35000 євро, отриману на підставі розписки від 25.01.2017 року.

Встановлено, що відповідач у встановлений договором строк суму позики не повернув та продовжує ухилятися від виконання зобов`язання. Зокрема, під час розгляду справи міняючи свою позицію.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Посилання відповідача на те, що роздруківками із застосунку «Viber» підтверджується погашення боргу, а саме 09.07.2020 року та 10.07.2020 року відповідач передав позивачу в рахунок погашення боргу грошові кошти в сумі 10 000 доларів США і 26 000 гривень та 500 доларів США і 1 000 гривень та прострочення кредитора, суд до уваги не приймає, оскільки така переписка не свідчить про передачу та отримання коштів саме за розпискою укладеною між сторонами 25.01.2017 року.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно наданого позивачем розрахунку сума 3 % річних за період з 01.04.2017 року по 09.12.2021 року складає 4 575,82 євро.

Розрахунок 3 % річних за користування грошовими коштами відповідачем не оспорювався, оскільки останній вважає, що виконувати зобов`язання не повинен.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, оскільки матеріалами справи доведено, що між сторонами по справі укладався договір позики, за умовами якого відповідач взяв на себе певні зобов`язання та належним чином в установлений договорами позики строк не виконав, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог що стягнення основного боргу та 3 % річних, які підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 509,526, 527, 530, 625 1050, 1054 ЦК України, 14, 274, 263-265,273, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у сумі 32 332, 21 євро (тридцять дві тисячі триста тридцять два євро і 21 цент), 4 575,82 (чотири тисячі п`ятсот сімдесят п`ять євро і 82 центи), 3% річних (за період з 01.04.2017 року по 09.12.2021 року включно), а всього 36 908,03 євро (тридцять шість тисяч дев`ятсот вісім євро і три центи).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 9 605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 20.07.2023 року.

Головуючий: М.Б.Баличева