ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року

м. Харків

справа № 953/22520/21

провадження № 22-ц/818/989/23

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Бурлака І.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Тітченко О.В.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Головне управління Національної поліції в Харківській області, Харківська обласна прокуратура, Державна казначейська служба України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційні скарги Харківської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України на рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2023 року ухвалене у складі судді Зуб Г.А.,-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, в якому просив стягнути з єдиного казначейського рахунку за рахунок державного бюджету на свою користь 1 000 000,00 (один мільйон) гривень відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 03.02.2014 слідчим Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області було внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальне провадження №0000009 щодо нього за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України. 24 червня 2014 року прокуратурою Київського району м. Харкова затверджено і направлено до суду до Київського районного суду м. Харкова обвинувальний акт про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України.

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 01.07.2019, який залишено без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 02.02.2021 та постановою Верховного Суду від 30.08.2021 позивача визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, у зв`язку з недоведеністю наявності в його діянні складу кримінального правопорушення, та виправдано. Посилаючись на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та інші законодавчі акти, просив стягнути моральну шкоду, завдану йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23.03.2023 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, на користь ОСОБА_2 .Свідшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури в розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень 00 коп. Витрати по оплаті судового збору компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення мотивовано тим, що суд врахував в першу чергу тривалість перебування позивача ОСОБА_1 під слідством та судом, тяжкість змін у його життєвих і суспільних стосунках яке потягло за собою таке тривале порушення його прав, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Не погодившись з рішенням суду Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що держава бере участь у справі як відповідач через органи державної влади, діями якого завдано шкоду, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Казначейства не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Казначейство не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Необхідності зазначення у позовних вимогах таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, ЦПК України не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не врезолютивній частині рішення.

Скаржник зазначив, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Не можливо здійснити безспірне списання коштів безпосередньо з Єдиного казначейського рахунку. Списання коштів здійснюється з відповідних рахунків, відкритих для певної мети і лише після встановлення у законі про Державний бюджет України відповідних бюджетних призначень. Апелянт також зазначив, що Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менш як одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів що діють на час розгляду справи.

Не погодившись з апеляційною скаргою Харківська обласна прокуратура також подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення змінити в частині визначення розміру відшкодування шкоди, а саме стягнути 542700 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування чи моральної шкоди, не відповідне вимогам розумності та справедливості, а також фактичним обставим справи. Судом не враховано, що сам по собі факт постановлення судом виправдувального вироку стосовно позивача не призводить до безумовного та автоматичного обов`язку держави відшкодувати моральну шкоду особі, яка констатує її виключно наявністю такого факту, у розмірі, який перевищує визначений ст. 13 Закону України «Про Порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними Діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», не наводячи при цьому у позовній заяві конкретних обґрунтованих, підтверджених доказами, доводів про те, в чому саме полягає заподіяна моральна шкода, якими діями (бездіяльністю) вона заподіяна, які моральні втрати поніс громадянин, яким чином вони призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків тощо.

Апелянт зазначив, що суд першої інстанції помилково посилається на Методичні рекомендації «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції України від 13.05.2004 №35-13/797) та робить висновок про те, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватним дійсним стражданням, тому будь-який розмір може мати суто умовний вираз, адже вищевказаний лист Міністерства, юстиції України разом з додатками та Методичними рекомендаціями «Відшкодування моральної шкоди» на підставі листа Міністерства юстиції України від 20.09.2013 № 10.3-26/618 на сьогоднішній день не використовується у зв`язку з тим, що методичні рекомендації «Відшкодування моральної шкоди» посилаються на застарілі або не існуючі і норми права

Відзиву на апеляційні скарги до суду не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що 03.02.2014 р. слідчим Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області було внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальне провадження №0000009 відносно ОСОБА_1 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України.

29.04.2014 ОСОБА_1 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого України в порядку ст. ст. 276-278 КПК України.

24 червня 2014 року прокуратурою Київського району м. Харкова затверджено і направлено до суду до Київського районного суду м. Харкова обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, а саме що позивач працюючи на посаді інженера сектору технічного адміністрування Державного земельного кадастру Харківської регіональної філії Центру державного земельного кадастру, одержав неправомірну вигоду для себе та третіх осіб за вплив на прийняття рішень особами, уповноваженими на виконання функцій держави.

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 30 січня 2015 року у справі № 640/10675/14-к ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України та виправдано.

Ухвалою апеляційного суду від 21 січня 2016 року вирок Київського районного суду м. Харкова від 30 січня 2015 року у відношенні позивача залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.02.2017 року вирок Київського районного суду м. Харкова від 30 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2016 року було скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 01.07.2019 визнано ОСОБА_1 невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, у зв`язку з недоведеністю наявності в його діянні складу кримінального правопорушення, та виправдано.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 2 лютого 2021 року вирок Київського районного суду м. Харкова від 01 липня 2019 року у відношенні ОСОБА_1 залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 30 серпня 2021 року ухвалу Харківського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог, проте апеляційний суд не погоджується з даними висновками.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду ст. 1 Закону).

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду (п. 1 ст. 2 Закону).

Згідно з п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди передбачене ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

Відповідно до ч. 2, 3 цієї статті розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Тривалий час перебування під слідством негативно вплинуло на душевні і психічні страждання, яких зазнав позивач, упродовж певних років були повністю паралізовані можливі життєві зв`язки, утруднено спілкування і стосунки з оточуючими людьми, він не мав можливості реалізувати своє конституційне право на працю. На утриманні позивача на той час були неповнолітній син та батьки пенсіонери.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) та в постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі за №569/12383/17 зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з приводу того, що розмір відшкодування, встановлений частиною 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є мінімальним розміром, однак суд може стягнути і більший розмір відшкодування моральної шкоди виходячи із конкретних обставин справи, а тому доводи Харківської обласної прокуратури, щодо того, що розмір моральної шкоди перевищує визначений ст. 13 зазначеного Закону спростовуються висновками Верховного Суду.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції належним чином визначився із характером спірних правовідносин, вірно встановив наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.

Однак, визначаючи розмір моральної шкоди, суд не врахував глибину, характер та обсяг завданих ОСОБА_1 моральних страждань, а також засади розумності, виваженості і справедливості, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення даного позову про відшкодування за рахунок держави моральної шкоди саме у розмірі 1 000 000,00 грн.

Враховуючи ту обставину, що під час розгляду справи позивачем відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України не було доведено суду наявності завданої йому моральної шкоди саме в розмірі 1000000,00 грн через незаконні дії органів досудового розслідування та прокуратури, колегія суддів, з урахуванням того, що розмір відшкодування шкоди у цьому випадку має бути не більш як достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен призводити до його збагачення, дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог та наявності підстав для зменшення розміру моральної шкоди з 1000000,00 грн. до 700 000,00 грн.

Водночас колегія суддів зазначає, що не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України адже, згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також Держава.

Статтею 2 ЦК України передбачено, що учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 зазначено, що держава може вступати як у цивільні (господарські), так і у адміністративні правовідносини. У випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність на рівні з іншими учасниками цивільних правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом. У випадку, коли держава вступає в адміністративні правовідносини, вона діє через свої органи як суб`єкт владних повноважень. Отже, поведінка органів, через які діє держава у цивільних або адміністративних відносинах, розглядається як поведінка держави у цивільних або адміністративних відносинах. При цьому відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, як у цивільних, так і в адміністративних відносинах органи, через які діє Держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних відносинах.

Разом із тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Таким чином суд першої інстанції помилково задовольнив вимоги позивача до Державної Казначейської служби.

З урахуванням вказаних обставин та вищенаведених норм права, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, а рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволення позову до Державної Казначейської служби України, у задоволені позову в цій частині належить відмовити. В частині стягнення грошової суми на відшкодування моральної шкоди, рішення суду належить змінити, зменшивши суму що підлягає стягненню з 1000 000 грн до 70000 грн.

Керуючись ст. ст.367,368,369,376,381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги Харківської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2023 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до Державної Казначейської служби України -скасувати та у задоволені позову в цій частині відмовити

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2023 року в частині суми стягнення моральної шкоди змінити.

Стягнути з Держави Україна 700000 (сімсот тисяч) гривень 00 коп на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), на відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 вересня 2023 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді І.В.Бурлака

Н.П. Пилипчук