ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6384/23 Справа № 199/151/23 Головуючий у першій інстанції: Якименко Л.Г. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2023 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційним скаргам Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про захист прав споживача банківських послуг та стягнення безпідставно отриманих коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» (АТ КБ «ПриватБанк») було укладено депозитний договір №SAMDNWFD100 від 22.01.2014 року, шляхом оформлення «Заявления №SAMDNWFD100 на оформление вклада «Стандарт» на 12 мес.» з особовим рахунком (основною карткою) № НОМЕР_1 , за умовами якого позивачка внесла на особовий рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти у початковій сумі 40000,00 доларів США строком на 12 місяців з відсотковою ставкою 10 % річних, що підтверджується банківською квитанцією від 22.01.2014 року. Оскільки після вказаного строку банк не повернув внесені за депозитним договором кошти, вона за захистом своїх прав звернула до суду, однак з формальних міркувань (банк не поставив мокру печатку на квитанції про внесення ОСОБА_1 40000,00 доларів США на виконання умов вищезазначеного договору) їй було відмовлено у стягненні з АТ КБ «ПриватБанк» відповідних грошових коштів саме за недоведеністю факту укладення вищезазначеного договору. Відповідач заперечував факт укладення з позивачем вказаного договору та зазначена обставина підтверджена судовим рішенням по цивільній справі №199/5318/20. У той же час, 10.09.2020 року головний бухгалтер АТ КБ «ПриватБанк» Ярмоленко В.В. надала суду належним чином засвідчену електронну банківську виписку по усім рахункам у АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 (зокрема, по рахунку № НОМЕР_1 , на якому станом на 17.11.2014 року знаходилось 40164,37 доларів США). Таким чином, наявні підстави для стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів, отриманих без належної правової підстави згідно положень статті 1212 ЦК України, у розмірі 40164,37 доларів США, підтвердженому АТ КБ «ПриватБанк». Тому позивач просила стягнути на свою користь з АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно отримані грошові кошти (ст.1212 ЦК України) у розмірі 40164,37 доларів США, 3614,79 дол. США у якості 3% річних за останні 3 роки користування АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно отриманими грошовими коштами та 28654,25 доларів США збитків за період із 17.11.2014 року по 02.01.2022 року (за 2604 днів).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти в сумі 40164,37 дол. США, 3% річних у сумі 3614,79 дол. США. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 14741,87 грн. судового збору на користь держави.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалення у скасованій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с. 118-127).

Також із апеляційною скаргою на вказане вище рішення звернулась представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення місцевого суду в частині залишених без задоволення позовних вимог з ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі (а.с. 134-139).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що на підтвердження позовних вимог позивачкою надано копію заяви №SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року про відкриття в АТ КБ «ПриватБанк» депозитного рахунку на умовах вкладу «Стандарт» та внесення на особистий рахунок № НОМЕР_1 грошових коштів в розмірі 40000,00 дол. США (а.с. 34).

Також до позовної заяви додана копія квитанції від 22 січня 2014 року щодо внесення на рахунок № НОМЕР_1 40000,00 дол. США (а.с. 35).

Також встановлено, що у липні 2014 року ОСОБА_1 зверталась з позовом до суду, зокрема, про розірвання договору вкладу від 22 січня 2014 року та стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» за договором від 22 січня 2014 року 40000,00 доларів CША, що за курсом Національного банку України складає 631200 грн. та нарахованих на нього відсотки у розмірі 1010,93 доларів США, що за курсом Національного банку України складає 15952,47 грн. (справа №201/10062/14-ц).

Справа №201/10062/14-ц розглядалась судами неодноразово, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року відмовлено у розірванні договору вкладу від 22 січня 2014 року та стягненні коштів за ним.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року змінено в частині обґрунтування правових підстав відмови у задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року №201/10062/14-ц залишено без змін рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання за договором банківського вкладу від 22 січня 2014 року та стягнення грошових коштів за вказаним договором.

Рішення судів апеляційної та касаційної інстанції у справі №201/10062/14-ц мотивовані відсутністю належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами договору банківського вкладу від 22 січня 2014 року та внесення ОСОБА_1 грошових коштів на депозитний рахунок, оскільки квитанція від 22 січня 2014 року не відповідає вимогам пункту 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року №174, зокрема не містить відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Крім того, у серпні 2020 року ОСОБА_1 зверталась з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання, зокрема, депозитного договору №SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року, стягнення суми банківського вкладу (депозиту), процентів за вкладом, 3% річних та пені (справа №199/5318/20).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року в справі №199/5318/20 позов ОСОБА_1 задоволено. Вирішено, зокрема, розірвати депозитний договір №SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «ПриватБанк», та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу разом з нарахованими процентами у валюті договору станом на 14 червня 2014 року у сумі 40306,85 доларів США, проценти за період з 14 червня 2014 року (включно) по 15 жовтня 2020 року (включно) у сумі 25564,48 доларів США, - 3% річних з 15 жовтня 2017 року (включно) по 15 жовтня 2020 року (включно) у сумі 3627,61 доларів США, неустойку 3% від суми утримуваних банком коштів на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з 15 жовтня 2019 року (включно) по 15 жовтня 2020 року (включно) в розмірі 1249512,22 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання депозитного договору №SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року та стягнення грошових коштів скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання депозитного договору №SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року, стягнення грошових коштів, 3% річних та пені відмовлено (а.с. 11-18).

Постановою Верховного Суду від 11 травня 2022 року, зокрема, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання депозитного договору №SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року та стягнення суми вкладу (депозиту) за вказаним договором скасовано. Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання депозитного договору №SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року та стягнення суми вкладу (депозиту) за вказаним договором закрито. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення процентів, 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України, пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за депозитним договором №SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року залишено без змін (а.с. 19-30).

Закриваючи частково провадження у справі №199/5318/20 Верховний Суд зазначив, що ОСОБА_1 вже зверталася до суду з позовними вимогами до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору банківського вкладу №SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року, укладеного ОСОБА_1 і АТ КБ «ПриватБанк» та стягнення суми вкладу за вказаним договором (справа №201/10062/14-ц). За вказаними вимогами судом було ухвалено судове рішення, яке набрало законної сили та є чинним. Таким чином, спір у справі №199/5318/20 та спір у справі №201/10062/14-ц в частині позовних вимог про розірвання договору банківського вкладу №SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року та стягнення суми вкладу є спорами між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

АТ КБ «ПриватБанк» надано суду належним чином засвідчену 31.01.2023 року підписом Головного бухгалтера АТ КБ «ПриватБанк» Ярмоленко В.В. та мокрою печаткою АТ КБ «ПриватБанк» електронну банківську виписку по банківському рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 у формі «Витягу з електронного додатку «Приложение 1 (Реестр Кредиторов) к договору перевода долга №б/н от 17.11.2014г.», якою підтверджено, що станом на 17.11.2014 року на рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , відкритому у АТ КБ «ПриватБанк», перебувало 40164,37 доларів США (а.с.66).

У той же час, під час розгляду справи представник відповідача заперечував факт укладення між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитного договору №SAMDNWFD100 від 22.01.2014 року з особовим рахунком № НОМЕР_1 та наявність будь-яких договірних відносин між сторонами з приводу зазначеного договору.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частинами першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Тлумачення положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

У той самий час сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору.

Згідно зі статтею 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 лютого 2021 року у справі №912/2601/19, а також постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі №636/951/17.

Встановлено судовими рішеннями у іншій вищевказаній справі №201/10062/14-ц, що відсутні докази існування між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» правовідносин за договором банківського вкладу №SAMDNWFD100 від 22.01.2014 року за рахунками № НОМЕР_1 . Однак, судом установлено, що на цьому банківському рахунку, відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 , зберігаються кошти позивачки, доступ до яких банком їй обмежено.

Належними доказами збереження банком грошових коштів на особовому рахунку № НОМЕР_1 , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 , є сукупність наступних доказів: копія заяви №SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року про відкриття в АТ КБ «ПриватБанк» депозитного рахунку на умовах вкладу «Стандарт» на суму 40000,00 дол. США (а.с. 34), копія квитанції від 22 січня 2014 року щодо внесення на рахунок № НОМЕР_1 40000,00 дол. США (а.с. 35), електронна банківська виписка по банківському рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 у формі «Витягу з електронного додатку «Додаток 1 (Реєстр Кредиторів) до договору переведення боргу №б/н від 17.11.2014р.» про підтвердження, що станом на 17.11.2014 року на рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , відкритому у АТ КБ «ПриватБанк», перебувало 40164,37 доларів США (а.с.66).

Оригінали заяви №SAMDNWFD100 від 22 січня 2014 року та квитанції від 22 січня 2014 року позивачка не може надати суду, оскільки такі документи через тривалий час було втрачено. Вказані документи були предметом дослідження в іншій цивільній справі, зокрема, №201/10062/14-ц.

Більше того, факт знаходження грошових коштів на рахунку відповідача, відкритому на ім`я позивачки, підтверджено наданою відповідачем довідкою від 31.01.2023 року, за змістом якої АТ «КБ «Приватбанк» підтверджує факт виконання банком в повному обсязі зобов`язань щодо перерахування на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» грошових коштів клієнта ОСОБА_1 за договором №SAMDNWFD100 відповідно до договору переведення боргу від 17.11.2014 року та витягу з електронного додатку до цього договору (а.с. 67).

Отже, наявні всі обов`язкові умови для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення: набуття або збереження майна; набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою); відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши внесення позивачкою на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на її ім`я в АТ КБ «ПриватБанк», грошових коштів, розмір яких станом на 17.11.2014 року становить 40164,37 дол. США; приймаючи до уваги недоведеність відповідачем факту повернення цих коштів позивачці; враховуючи, що при розгляді цивільної справи №201/10062/14-ц встановлено недоведеність укладення сторонами договору владу №SAMDNWFD100 від 22.01.2014 року, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно отриманих грошових коштів на підставі ст.1212 ЦК України у розмірі 40164,37 доларів США.

Посилання АТ КБ «ПриватБанк», що належним відповідачем у даній справі є ТОВ «ФК «Фінілон», у зв`язку з укладенням договору про переведення боргу від 17.11.2014 року, є безпідставним.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Оскільки відповідачем не представлено будь-яких доказів надання ОСОБА_1 згоди на переведення боргу від АТ «КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договором №SAMDNWFD100 від 22.01.2014 рокувідповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивача.

За таких обставин саме АТ «КБ «Приватбанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.

Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 18 квітня 2023 року у справі №199/3152/20.

Доводи апеляційної скарги АТ «КБ «ПриватБанк» щодо неможливості застосування положень статті 1212 ЦК України, у зв`язку з наявністю договірних відносин з позивачем, є намаганням банку уникнути цивільно-правової відповідальності, адже у справі №201/10062/14-ц АТ «КБ «ПриватБанк» не визнавало факту наявності між сторонами правовідносин за договором банківського вкладу №SAMDNWFD100 від 22.01.2014 року й, відповідно, обов`язку банку з виплати позивачці коштів за вкладом разом з нарахованими відсотками.

АТ «КБ «ПриватБанк» у межах розгляду цивільної справи №201/10062/14-ц погодилось, що відсутні правові підстави для стягнення на користь позивачки коштів за договором банківського вкладу №SAMDNWFD100 від 22.01.2014 року.

АТ «КБ «ПриватБанк» не заперечує факт одержання від ОСОБА_1 коштів на суму 40000,00 доларів США, що підтверджується змістом апеляційної скарги та показами представника банку у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Про наявність інших договірних правовідносин між ОСОБА_1 та АТ «КБ «ПриватБанк» з приводу розміщення на рахунку № НОМЕР_1 , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 , грошових коштів в сумі 40164,37 доларів США - відповідачем доказів не представлено, клопотань про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори та інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтю 625 ЦК України розміщено у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Отже, положення розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).

Таким чином, дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17, від 16.05.2018 у справі №14-16цс18 та постанові Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №908/2552/17.

З даним позовом до суду позивачка звернулась 06 січня 2023 року (вх. №442/23), що підтверджується відмітками на першому аркуші позовної заяви та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.01.2023 року (а.с. 1, 37).

Отже, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки 3% річних від простроченої суми 40164,37 дол. США за період з 05.01.2020 року по 06.01.2023 року в межах позовних вимог у сумі 3614,79 дол. США, виходячи з наступного розрахунку:

- (з 05.01.2020 до 31.12.2020) 40164,37 x 3 x 362 : 366 : 100 = 1191,76 дол. США;

- (з 01/01/2021 до 06/01/2023) 40164,37 x 3 x 736 : 365 : 100 = 2429,67 дол. США;

- 1191,76 дол. США + 2429,67 дол. США = 3621,43 дол. США.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення збитків у формі упущеної вигоди, колегія зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність наступного юридичного складу: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. При цьому, необхідно встановити, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.

У відповідності до положень частин 1, 2, 4 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана неправомірними діями відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Таким чином, позивач, вимагаючи відшкодування збитків, повинен довести три перші умови відповідальності, зокрема факт протиправної поведінки відповідача, розмір збитків, причинний зв`язок між ними. Вина боржника у порушенні презюмується та не підлягає доведенню позивачем; відсутність своєї вини доводить особа, яка завдала шкоди.

При цьому, пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі укладення договору і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила її можливості отримати прибуток.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 13 січня 2021 року у справі №925/1525/19.

Позивачкою не представлено належних та допустимих доказів неотримання нею прибутку через дії банку з утримання у себе 40164,37 доларів США; не доведено, що у період з 17.11.2014 року по 02.01.2022 року вона обєктивно мала реальну можливість одержати прибуток саме у розмірі 28654,25 дол. США.

Зокрема, позивачкою не надано належних та допустимих доказів наявності наміру, пропозиції щодо укладення депозитного договору з певними умовами, з визначенням процентної ставки у доларах США, що забезпечувало б одержання позивачкою прибутку у розмірі 28654,25 дол. США за 2604 дні (з 17.11.2014 року по 02.01.2022 року).

Посилання позивачки на те, що вона могла б отримати відсотки за вкладом, аналогічним умовам договору №SAMDNWFD100 від 22.01.2014 року, копію якого додано до позовної заяви, є безпідставним. Адже ОСОБА_1 не доведено погодження з банківською установою укладення у належній простій письмовій формі депозитного договору саме з певними істотними умовами. Колегія наголошує, що відповідно до судового рішення у справі №201/10062/14-ц факт укладення договору №SAMDNWFD100 від 22.01.2014 року не доведений, узгодження його умов відповідачем не визнане.

Таким чином, підстави для стягнення з відповідача збитків у вигляді упущеної вигоди у розмірі 28654,25 дол. США - відсутні.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова