Провадження №22-ц/812/772/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 липня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Біляєвою В.М.,

за участі: заявниці ОСОБА_1 , її представника - адвоката Оніщенко Л.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/2677/23 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Онищенко Лілії Вадимівни на ухвалу, яку постановив Центральний районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Чулупа Олександра Степановича у приміщенні цього суду 08 червня 2023 року за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

у с т а н о в и в :

17 травня 2023 року ОСОБА_1 , в янтересах якої діяла її представника - адвокат Онищенко Л.В., звернулася до суду із заявою, зазначивши заінтересованою особою ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має сина - ОСОБА_2 , який систематично вживає алкоголь, внаслідок чого проявляє агресію у відношенні матері, вчиняє домашнє насильство, а саме - наносить їй побої та спричиняє фізичні травмі, завдаючи таким чином шкоди життю та здоров`ю особи похилого віку.

Через такі дії заявниця викликала поліцію для втихомирення свого сина, розуміючи, що останній може нанести непоправну шкоду її здоров`ю та безпосередньо життю, що підтверджується повідомленням Відділення поліції №1 №5277/51/10 від 18 квітня 2023 року.

Органами Національної поліції України двічі виносилися термінові обмежувальні приписи ОСОБА_2 : 16 жовтня 2022 серії НОМЕР_1 та 17 квітня 2023 року серії АА №112902.

ОСОБА_1 у зв`язку із завданням їй ОСОБА_2 тілесних ушкоджень зверталася до КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4». Згідно довідки від 18 квітня 2023 №476, яка видана ОСОБА_1 . Миколаївським міським травматологічним пунктом, у неї виявлена забійна рана н/з правої гомілки, обширна підшкірна гематома, забій обох кистей рук.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 систематично вчиняє щодо неї домашнє насильство, що становить загрозу її життю та здоров`ю, заявниця просила видати обмежувальний припис, яким визначити наступні тимчасові обмеження прав ОСОБА_2 відносно його матері ОСОБА_1 : 1) заборона перебувати за адресою: АДРЕСА_1 на строк 6 місяців; 2) заборона наближатися на відстань ближче ніж 50 метрів до будинку АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_1 ; 3) заборона особисто або через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому ОСОБА_2 ; 4) заборона вести листування, телефоні розмови з ОСОБА_1 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку і через третіх осіб.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису.

' Ухвала суду мотивована тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, виходячи з наступного. Зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 у ОСОБА_1 виявлено забійну рану правої гомілки, обширну підшкірну гематому, забій обох кистей. Вказані ознаки тілесних ушкоджень підпадають під ознаки кримінального правопорушення передбаченого ст. 125 КК України «Умисне легке тілесне ушкодження», а тому питання застосування заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 та покладення на нього певних обов`язків, як вважав суд з огляду на приписи частини 10 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» не може вирішуватися в порядку цивільного судочинства. Це питання слід вирішувати за нормами КК України та КПК України.

Представником заявниці ОСОБА_1 адвокатом Онищенко Л.В. подана апеляційна скарга, в якій представник просить ухвалу суду від 08 червня 2023 року скасувати, відкрити провадження у справі №487/2677/23 за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала суду винесена з порушенням норм матеріального права. Статтею 53 Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами (Стамбульська конвенція) передбачено, що сторони (держави) вживають необхідних законодавчих або інших заходів для забезпечення того, щоб належні обмежувальні або захисні приписи були доступними для жертв усіх форм насильства, які підпадають під сферу застосування цієї Конвенції. Застосування цієї статті означає, що суд має право видати обмежувальний припис незалежно від результатів цивільного, адміністративного чи кримінального провадження. Відповідна судова практика щодо цього питання вже сформована Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду. Так, у постанові від 23 червня 2022 року у справі № 646/2950/20 (провадження № 61-2461св21) зазначено, що наявність кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства не є перешкодою і не позбавляє потерпілу особу права звернутися до суду в порядку цивільного судочинства із заявою про видачу обмежувального припису, так само як і розгляд відповідної цивільної справи не є перешкодою для здійснення кримінального провадження щодо кривдника. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Виходячи зі змісту положень цього закону, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність. В постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративні правопорушення та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Заслухавши доповідь судді, пояснення заявниці та її представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням процесуального закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Статтею 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, в тому числі, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в силу положень статті 379 ЦПК України є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій, посилаючись на те, що її син ОСОБА_2 систематично вчиняє щодо неї домашнє насильство, що становить загрозу її життю та здоров`ю, зокрема на факти побиття та спричинення тілесних ушкоджень, просила видати обмежувальний припис, яким визначити певні тимчасові обмеження прав ОСОБА_2 відносно неї.

Суд першої інстанції ухвалою від 08 червня 2023 року відмовив у відкритті провадження у справі за цією заявою, пославшись на те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а порушене у заяві питання слід вирішувати за нормами КК України та КПК України, оскільки згідно змісту заяви ОСОБА_1 внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 у заявниці виявлено тілесні ушкодження, які за своїми ознаками підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого статтею 125 КК України «Умисне легке тілесне ушкодження».

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини щодо протидії домашнього насильства, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних правових норм видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.

В постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративні правопорушення та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству здійснюються без дискримінації за будь-якою ознакою.

Порядок видачі судом обмежувального припису визначається ЦПК України (частина восьма статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Згідно з частиною десятою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються КК України та КПК України.

11 січня 2019 року набув чинності Закон України від 06 грудня 2017 року № 2227-VIII «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» (далі - Закон № 2227-VIII) щодо імплементації у кримінальне законодавство норм Стамбульської конвенції про протидію домашньому насильству.

Зазначеним Законом домашнє насильство віднесено до кримінальних правопорушень проти життя і здоров`я особи, КК України доповнено, зокрема статтею 126-1, згідно з якою домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи, - карається громадськими роботами на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до п`яти років, або позбавленням волі на строк до двох років.

Також Законом № 2227-VIII КК України доповнено новими статтями (наприклад стаття 151-2 КК України) та змінено редакцію чинних статей (наприклад статті 152-153 КК України), що дає можливість застосовувати їх у сукупності із статтею 126-1 КК України.

Тлумачення поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством» надав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 453/225/19 (провадження № 51-4000км19).

Згідно з частиною четвертою статті 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

На підставі частини шостої статті 194 КПК України в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, крім обов`язків, передбачених частиною п`ятою цієї статті, суд може застосувати до особи, яка підозрюється у вчиненні такого кримінального правопорушення, один або декілька таких обмежувальних заходів: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; 2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності; 3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку із роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; 4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; 5) направлення для проходження лікування від алкогольної, наркотичної або іншої залежності, від хвороб, що становлять небезпеку для оточуючих, направлення для проходження програми для кривдників.

Стаття 91-1 КК України визначає обмежувальні заходи, що застосовуються до осіб, які вчинили домашнє насильство. Зокрема, в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; 2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності; 3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; 4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; 5) направлення для проходження програми для кривдників або пробаційної програми.

Таким чином, КК України та КПК України врегульовано як порядок застосування заходів тимчасового обмеження прав та покладення обов`язків, так і їх перелік, у разі порушення кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства.

Якщо за заявами особи порушені кримінальні провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства, то передбачені частиною шостою статті 194 КПК України та/або статтею 91-1 КК України заходи тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні такого кримінального правопорушення або визнана винною у його вчиненні, у разі встановлення підстав для їх застосування, можуть бути застосовані судом або слідчим суддею в межах відповідних кримінальних проваджень.

Разом з тим повідомлення особи про підозру у вчиненні кримінального правопорушення не є підставою для закриття провадження у цивільній справі, оскільки сама по собі наявність кримінального провадження не може свідчити про те, що слідчий суддя або суд обере підозрюваному запобіжний захід, в тому числі застосує до особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, пов`язаного з домашнім насильством, передбачені частиною шостою статті 194 КПК України обов`язки. Тому порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства не замінює розгляд заяви про видачу обмежувального припису в порядку ЦПК України з огляду на встановленні частиною другою статті 350-5 цього Кодексу максимально стислі строки розгляду заяв такої категорії (не пізніше 72 годин після надходження заяви).

Така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 червня 2022 року у справі № 646/2950/20.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі за пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України, ще й з огляду на таке.

Так, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі.

Згідно з частиною 5 статті 186 ЦПК України, відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

За змістом наведених норм процесуального права відмова у відкритті провадження в цивільній справі з тієї підстави, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, можливе у випадку, коли ця справа має бути розглянута в порядку іншого судочинства, і при цьому на стадії апеляційного або касаційного перегляду судових рішень суд відповідної інстанції повинен за заявою позивача направити справу на розгляд суду іншої відповідної юрисдикції.

Однак розгляд справ про видачу обмежувального припису віднесено ЦПК України виключно до юрисдикції цивільних судів, а їх вирішення в порядку іншого (в тому числі кримінального) судочинства законодавством не передбачено.

Наявність кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства не є перешкодою і не позбавляє потерпілу особу права звернутися до суду в порядку цивільного судочинства із заявою про видачу обмежувального припису, так само, як і розгляд відповідної цивільної справи не є перешкодою для здійснення кримінального провадження щодо кривдника.

Наведене жодним чином не суперечить положенням вищенаведеної частини десятої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», так як застосування заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу під час кримінального провадження на підставі положень КПК України не виключає і не забороняє розгляд та вирішення заяви про видачу обмежувального припису в порядку цивільного судочинства.

Тобто навіть наявність кримінального провадження за фактом вчинення домашнього насильства не позбавляє особу, яка вважає себе постраждалою від домашнього насильства, звернутися до суду в порядку, визначеному Главою 13 Розділу ІV ЦПК України.

До того ж, у справі, яка переглядається, з наданих заявницею разом із заявою до суду доказів не вбачається наявність кримінального провадження за фактами домашнього насильства відносно ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 .

Оскільки подана ОСОБА_1 в порядку ЦПК України заява про видачу обмежувального припису не може бути предметом розгляду суду кримінальної чи будь-якої іншої, крім цивільної, юрисдикції, то відсутні підстави для відмови у відкритті провадження у справі за пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

За такого, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржувана ухвала суду є помилковою, оскільки не відповідає вимогам пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України, а тому погоджується з доводами апеляційної скарги про її скасування.

В той же час вимога апеляційної скарги про відкриття провадження у справі судом апеляційної інстанції суперечить вимогам статті 379 ЦПК України, яка визначає наслідки скасування апеляційним судом ухвали суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі (у даному випадку - ухвали про відмову у відкритті провадження), а тому є неприйнятною, через що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Оскільки ухвала суду постановлена з порушенням вимог процесуального права, вона підлягає скасуванню відповідно до положень пункту 4 статті 379 ЦПК України, а справа - направленню до суду для продовження розгляду.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом судове рішення не змінювалось та не ухвалювалось нове, відсутні передбачені статтею 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Онищенко Лілії Вадимівни задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 08 червня 2023 року скасувати, справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_____________________________________________

Повний текст постанови складений 18 липня 2023 року