ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1010/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/3295/23 Категорія: 308030000 Троян Т.Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Новіков О.М.
секретар Любченко Т.М.

учасники справи:

позивач (скаржник) ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , законним представником якої є ОСОБА_3 ,

третя особа - Служба у справах дітей Черкаської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача на заочне рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 05.05.2023 (повний текст складено 05.05.2023, суддя в суді першої інстанції Троян Т.Є.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , законним представником якої є ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Черкаської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася у квітні 2023 року до суду з вищевказаним позовом, яким просила визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.09.2022 на праві власності належить вищезазначена квартира. Під час посвідчення правочину нотаріусом було вчинено запит щодо інформації про реєстрацію місця проживання малолітніх та неповнолітніх дітей та встановлено, що станом на 12.08.2022 у квартирі позивача зареєстровано 2 особи, з них не зареєстровані малолітні та неповнолітні діти. В подальшому, у поштовій скринці позивач виявила витяг з реєстру територіальної громади №2023/000088885 від 04.01.2023, згідно з яким в її квартирі значиться зареєстрованим місце проживання малолітньої особи, яка не є членом сім`ї позивача, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На адвокатський запит позивачем отримано відповідь «Центру надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради №332-01-21 від 09.01.2023 аналогічного змісту про реєстрацію у вказаному житлі місце проживання малолітньої особи, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

19.01.2023 позивачем подана заява власника про зняття зазначеної неповнолітньої особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), що в позасудовому порядку не є можливим.

Отже належним способом захисту права позивача на вільне користування та розпорядження майном є звернення до суду з даним позовом, оскільки в квартирі, яка належить позивачу на праві власності, зареєстроване місце проживання малолітньої особи, яка не є членом сім`ї позивача.

Відповідно до Рішення Соснівського районного суду м. Чекраси у справі №712/15686/13ц від 03.02.2014 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із матір`ю, тобто за місцем проживання або реєстрації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №320762639 у власності ОСОБА_3 матері відповідача, перебуває квартира АДРЕСА_2 .

Згідно Акту опитування сусідів №341 від 14.03.2023, засвідченого Департаментом соціальної політики Черкаської міської ради, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Отже, зареєстроване місце проживання відповідача у належній позивачу квартирі носить виключно формальний характер, не створює для неї жодного права на належне позивачу майно, оскільки її батьки: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою квартири позивача не проживають та не зареєстровані, ніколи не були власниками, співвласниками даного нерухомого майна, право користування цим майном припинили у зв`язку із зняттям із реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою з 16.01.2021 та 01.06.2021 відповідно.

Оскільки права неповнолітньої дитини на проживання у житловому приміщенні є похідними від прав батьків або одного з них, а в добровільному порядку вказаний спір вирішити не вдалося, було пред`явлено позовні вимоги у даній справі.

Заочним рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 05.05.2023 позов у справі залишено без задоволення з посиланням на те, що при придбанні спірної квартири АДРЕСА_1 продавець не повідомив покупця (позивача у даній справі) про наявність права проживання в зазначеному майні неповнолітньої особи - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також суд зазначив, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.02.2021, що набрало законної сили, у справі № 712/3644/20 за позовом попереднього власника квартири ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, законного представника (мати) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_7 визнано такою, що втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_3 , а у визнанні ОСОБА_2 та її батька ОСОБА_5 такими, що втратили право користування вказаною квартирою відмовлено. Відтак наявності підстав для визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивачем не доведено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивачем подано 30.05.2023 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вона просить рішення суду скасувати та новим рішенням задовольнити позовні вимоги. Скаржник зазначає, що суд не врахував те, що право власності позивача щодо квартири незаконно порушується фактом реєстрації місця проживання неповнолітньої відповідачки, яка права на проживання у квартирі не має, адже її батьки втратили право проживати у квартирі. При цьому права дитини проживати у тому чи іншому житлі пов`язуються із правами батьків щодо такого майна. Суд помилково послався на вимоги ст. ст. 655, 659 ЦК України про наявність у позивача права на розірвання договору купівлі-продажу квартири, не вказавши мотиви відхилення можливості застосування статей закону, наведених у позові.

У відзиві на апеляційну скаргу законний представник малолітньої дитини ОСОБА_3 просила суд апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін, оскільки вважає, що її дитина має залишатися зареєстрованою в даній квартирі разом з новими власниками, оскільки протилежне суперечить правам дитини.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 07.09.2022, посвідченого державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Шалденко Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1063, позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру зареєстровано 07.09.2022 відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав а нерухоме майно про реєстрацію права власності №309214758.

Продавцем квартири є її попередній власник ОСОБА_6 зі згоди своєї дружини ОСОБА_8 (п.7 договору купівлі-продажу).

З витягу з реєстру територіальної громади від 04.01.2023 №2023/00008888 вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з довідкою Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради №332-01-21 від 09.01.2023 про склад сім`ї, станом на 09.01.2023 за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані:

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 06.04.2012 дотепер;

- ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 20.05.2019 дотепер;

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 20.05.2019 дотепер.

Актом опитування сусідів встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає у зазначеній квартирі з 2017 року по даний час.

Крім того, рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.02.2021, яке набрало законної сили, у справі № 712/3644/20 за позовом попереднього власника спірної квартири ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, законного представника (мати) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_7 визнано такою, що втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_3 , а у визнанні ОСОБА_2 та її батька ОСОБА_5 такими, що втратили право користування вказаною квартирою, - відмовлено.

У подальшому, ОСОБА_5 , батько ОСОБА_2 , самостійно знявся з реєстрації за вказаною адресою.

У іншій цивільній справі №712/6954/21 ВС у постанові від 28.09.2022, скасовуючи рішення суду першої та апеляційної інстанції та закриваючи провадження у справі, вказав на таке: як у цій справі, так і у справі № 712/3644/20, ОСОБА_6 просив визнати малолітню ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Тобто предмет спору у цих справах є тим самим. Тотожними є і підстави позову. Так, в обох справах позивач як на підставу позову посилається на те, що малолітня ОСОБА_2 в указаній квартирі не проживає з 2017 року, не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не бере, проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_7 за іншою адресою. Норми матеріального права вказував ті самі, тобто норми, які регулюють право власності.

Щодо складу сторін у справі, то сторони у цьому спорі та у справі № 712/3644/20 щодо позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування квартирою, є також тими самими, незалежно від загального складу осіб, які брали участь у названій справі.

З вищезазначеного вбачається, що ОСОБА_6 звертався з вимогами до ОСОБА_2 , які вже були предметом судового розгляду та за наслідками яких є рішення суду, яке набрало законної сили.

Як вбачається з матеріалів справи №712/6954/21, в період дії рішення суду першої інстанції від 13.12.2021 та постанови апеляційного суду від 27.04.2022 яким визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , власник квартири ОСОБА_6 розпорядився нею на користь покупця позивача ОСОБА_1 та уклав договір купівлі-продажу від 07.09.2022.

При цьому, як зазначає сама позивач, станом на момент укладення правочину відповідно до наданої відповіді Департаменту «Центру надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради від 12.08.2022 №, уповноваженим органом повідомлено, що згідно з паперовою картотекою та інформацією з реєстру територіальної громади АДРЕСА_3 , станом на 12.08.2022 зареєстровано 2 особи, з них не зареєстровані малолітні та неповнолітні діти.

Суд також враховує, що касаційне провадження по справі №712/6954/21 відкрито Верховним Судом 02.08.2022, тобто до укладення договору купівлі-продажу квартири від 07.09.2022.

Як убачається із матеріалів справи, а саме, договору купівлі-продажу від 07.09.2022, посвідченого державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Шалденко Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1063, продавець ОСОБА_6 передав у власність, а покупець прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 , і сплачує за неї обумовлену грошову суму на умовах, визначених цим договором.

Згідно п.17 договору продавець стверджує, що на момент укладення цього договору вказана вищезазначена квартира не перебуває під арештом чи забороною; щодо неї не ведуться судові спори; не встановлені сервітути, тобто право на користування цим житлом членів сім`ї продавця (в тому числі малолітніх та неповнолітніх дітей, непрацездатних, обмежено дієздатних та недієздатних громадян), не обтяжено, вона не заставлена, не обтяжена іпотекою, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів відчуження чи щодо користування з іншими особами (в тому числі за договорами оренди (найму), шлюбного договору (контракту), інших), як юридична адреса вона не використовується. На момент підписання договору інших осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на цю квартиру (її частку), в тому числі відповідно до ст.65, 74, 97 Сімейного кодексу України, немає. Продавець несе відповідальність за надання неправдивої інформації стосовно прав третіх осіб на відчужуване майно.

Однак, як вже зазначалось на момент укладання договору купівлі-продажу було відкрито касаційне провадження в справі №712/6954/21 щодо оспорювання втрати права користування квартирою в інтересах малолітньої особи.

Отже продавець ОСОБА_6 мав можливість передбачити наявність такого судового провадження та повинен був повідомити покупця про можливість касаційного оскарження та майбутнього судового рішення по справі.

У пункті 18 договору зазначено, що відчужена квартира оглянута покупцем. Недоліків або дефектів, які перешкоджають використанню квартири за цільовим призначенням на момент огляду не виявлено. Претензій до продавця щодо якісних характеристик відчужуваної квартири покупець не має.

На підставі викладених вище фактичних обставин, позивач у справі стверджує про те, що відповідач - неповнолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка бере участь у справі через законного представника, хоча й прописана в її квартирі, однак там фактично ніколи не проживала. Реєстрація місця проживання відповідача порушує право власності позивача, що є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Правовідносини, які виникли між сторонами справи на підставі вищенаведених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.

Так згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Одночасно за положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Практика ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Одночасно, у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України).

Права власника житла регламентовані ст.389 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК України).

Відповідно до частини другої статті 107 ЖК Україниу разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше житлове приміщення в тому ж населеному пункті договір найму житлового приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з житлового приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму житлового приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим житловим приміщенням з дня вибуття.

Наявність у наймача або члена його сім`ї іншого постійного місця проживання законодавцем визначено як основна умова втрати права користування житловим приміщенням з підстав передбачених статтею 107 ЖК України.

Суди повинні встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин. На це вказував Верховний Суд ,зокрема, у постанові від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19, провадження № 61-14025св21.

Відповідно до п.п.50, 51 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого КМУ №265 від 07.02.2022 року, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), поданої особою або її законним представником (представником) за формою згідно з додатком 5: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується).

Подання заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини віком до 14 років або особи, визнаної судом обмежено дієздатною або недієздатною, здійснюється одним із батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників.

Позивач зазначає, що єдиним належним способом захисту права позивачки на вільне користування та розпорядження майном є звернення до суду з даним позовом, оскільки в квартирі, яка належить позивачу на праві власності зареєстроване місце проживання малолітньої особи, яка не є членом сім`ї позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також позивач наголошує на тому, що за змістом ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. При цьому самостійно визначати своє місце проживання дитина може лише з досягненням 14 років ч.ч.2, 3 ст. 29 ЦК України, ч.3 ст.160 СК України.

У даній справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час вирішення спору судом 14 річного віку не досягла, відтак - має проживати з одним зі своїх батьків.

Зазначені твердження становлять суть обґрунтувань позовних вимог у справі, наведених у позовній заяві та поданій позивачем апеляційній скарзі.

Надаючи їм оцінку, апеляційний суд враховує, що за Актом органу опіки та піклування про обстеження умов проживання від 28.06.2023 неповнолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає зі свою матір`ю - ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_4 , де матері дитини належить на праві власності 1/4 частина вказаного майна.

З акту опитування сусідів від 14.03.2023 року вбачається, що дитина не проживає в спірному житлі з травня 2017 року, тобто фактично у житлі позивача не проживала вже тривалий час, оскільки переїхала разом з матерію в інше житло на постійне місце проживання, відтак стверджувати про те, що задоволення позову у цій справі порушуватиме право неповнолітньої особи на житло буде помилкою.

У даному випадку слід врахувати, що пріоритетним буде захист прав саме власника майна, адже обмежувати її право власності на користь збереження права проживання особи, яка вже тривалий час житлом позивача не користується та негативних наслідків внаслідок неможливості проживати у квартирі позивача не зазнає підстав не має.

У аспекті викладеного вище слід вважати помилковими вказівки суду першої інстанції на те, що має місце вина продавця квартири, який не вказав про наявність права на проживання в ній у неповнолітньої особи, а також на те, що наявне рішення суду у справі № 712/3644/20 за позовом попереднього власника квартири у визнанні ОСОБА_2 та її батька ОСОБА_5 такими, що втратили право користування вказаною квартирою відмовлено, адже в даному випадку позбавлення особи права на житло, яким дитина не користується тривалий час та з яким жодним чином не пов`язана оскільки постійно проживає зі своєю матір`ю, не матиме істотний вплив на реалізацією нею своїх житлових прав, враховуючи, що малолітня особа за приписами сімейного законодавства має проживати з одним зі своїх батьків, про що слушно зауважує скаржник.

В іншому випадку, якщо судом встановлюється той факт, що малолітня дитина зареєстрована та фактично проживає із сторонніми особами, з якими вона жодним чином не пов`язана, суд повинен зробити висновок, що дитина по суті позбавлена батьківського піклування та зобов`язаний звернутися до держави в особі відповідних органів для вирішення питання про влаштування такої дитини під опіку держави.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже заочне рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 05.05.2023 у даній справі слід скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та прийняти постанову про задоволення позовних вимог.

На підставі положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 2684,10 грн. судового збору, сплаченого за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу задовольнити.

Заочне рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 05.05.2023 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , законним представником якої є ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Черкаської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 у даній справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житлом у квартирі за АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 20.07.2023.

Суддя-доповідач

Судді