КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2736/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Ул`яновська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Ольшевський П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕМ ЕМ СІ Україна» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року,

встановив:

у жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив поновити його на посаді директора фінансового у ТОВ «ЕМ ЕМ СІ Україна» з 21 вересня 2021 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 вересня 2021 року по день ухвалення рішення у справі, а також стягнути моральну шкоду в розмірі 135 000 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2022 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник позивача - ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, визнання встановленими обставин, які є недоведеними в ході розгляду справи, порушення принципу змагальності сторін, яке виразилось в неприйнятті поданих позивачем доказів та додаткових пояснень, прийняття від відповідача доказів з порушенням норм процесуального закону.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - Безпала В.І. просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - ОСОБА_2 та представника відповідача - Безпалої В.І. , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що він з листопада 2016 року працював у відповідача на посаді керівника відділу міжнародної фінансової звітності та фінансового контролю, а з липня 2018 р. позивача було переведено за його згодою на посаду директора фінансового. 01.07.2021 він отримав на електронну пошту повідомлення, направлене Генеральним директором відповідача з пропозицією переведення на посаду Головного інформаційного директора. Електронною поштою він направив відповідь, в якій просив надати йому опис цієї посади та трудовий договір. Відповідач безпідставно розцінив цю відповідь як відмову та виніс наказ №100/1, яким вирішено скоротити займану ним посаду. 21.07.2021 йому було видано попередження про наступне звільнення в зв`язку зі скороченням штату. Він відмовився підписувати вказане попередження, оскільки директор товариства в цей час перебував у відрядженні, а в переліку вакантних посад була відсутня посада Головного інформаційного директора. 06.08.2021 йому також було видано попередження про наступне звільнення. В якому також не було вказаної посади. 21.09.2021 його було звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки на день звільнення йому не було запропоновано всі вакантні на цей день посади.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача було проведено з дотриманням вимог законодавства, він був своєчасно повідомлений про скорочення займаної ним посади, відмовився від зайняття інших вакантних посад.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення ст. 40, 42, 49-2 КЗпП України.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 01.07.2021 відповідачем видано наказ № 100/1 про скорочення штату та внесення змін до штатного розпису, згідно з якими посада «Директор фінансовий» підлягає скороченню.

Відповідно до штатного розпису, введеного в дію з 21.09.2021 наказом № 3/ШР від 01.07.2021, зазначену посаду було виключено зі штатного розпису.

21.07.2021 шляхом вручення персонального попередження про вивільнення від 21.07.2021 вих. № 16 ОСОБА_1 було ознайомлено зі списком вакантних посад, що були наявні у відповідача на той час (а/с 23, 24, т. 1).

В Акті від 21.07.2021 було зафіксовано факт ознайомлення та факт відмови позивача від підписання попередження (а/с 23, 24, 131, т. 1).

06.08.2021 позивача ознайомлено з оновленим списком вакантних посад, шляхом направлення персонального попередження від 06.08.2021 вих. № 73/1 на адресу місця реєстрації позивача (а/с 25, 26, 132, т. 1).

21.09.2021 наказом № 10 із позивачем припинено трудовий договір (контракт) у зв`язку зі скороченням штату працівників п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

В ст. 21 КЗпП України дано визначення, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

В ст. 9 Конституції України закріплено, що чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII було ратифіковано Конвенцію Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, (далі - Конвенція). Згідно із ст. 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом п. 2 ст. 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на попередній роботі є незаконне звільнення або переведення на іншу роботу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (частини перша, третя статті 49-2 КЗпП України).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2022 року (справа № 608/2424/20) міститься правовий висновок, відповідно до якого однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

В апеляційній скарзі представник позивача послалась на те, що ОСОБА_1 не відмовився від переведення його на запропоновану посаду Директора з інформаційних технологій, а лише просив надати йому інформацію про посадові обов`язки та умови трудового договору. Вказані доводи є необґрунтованими з огляду на наступне.

Позивач у позовній заяві вказував, що електронним листом 01.07.2021 його було проінформовано та переведено із посади Директор фінансовий на посаду Директора з ІТ (а/с 2, т. 1).

Разом з тим, в матеріалах справи міститься роздрукований текст листування від ОСОБА_4 з позивачем електронною поштою від 01.07.2021 о 10.47, який було надано представником позивача. В листуванні зазначається, що ОСОБА_1 повідомляється про наступне скорочення його посади та пропонується зайняти посаду Головного інформаційного директора, який відповідає за інформаційні технології та цифрову трансформацію, на цій посаді він буде підпорядковуватись генеральному директору і керуватиме інформаційними технологіями та цифровою трансформацією. У відповідь на це позивач відповів, що не отримав опис посади та новий трудовий контракт, він не підписав жодного офіційного документа, який призначив його на нову посаду, він все ще є фінансовим директором в товаристві і передача будь-якої частини його відповідальності є порушенням чинного контракту та опису посади, він протягом останніх двох років на прохання генерального директора зосереджувався на виконанні іншого проекту, що завадило йому виконувати повний обсяг функцій фінансового директора. В зв`язку з цим просив надати йому новий опис посади та трудовий договір, про що він надасть свій відгук. При продовженні листування ОСОБА_1 повідомляє, що не в змозі виконувати свої обов`язки, та йому було направлено приховану копію з описом посади та трудовий контракт.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що він працював у відповідача на посаді Головного фінансового директора з 21.07.2021 йому було направлено Персональне попередження про наступне вивільнення відповідно до Наказу Генерального директора ОСОБА_4 №1001/1 від 01.07.2021 з 21 вересня 2021 року в зв`язку зі скороченням штату працівників та запропоновано перелік вакантних посад в товаристві. 06.08.2021 йому також було надано перелік вакантних посад, на які він не погодився. Наказом Генерального директора ОСОБА_4 №11 від 21.09.2021 його було звільнено із займаної посади в зв`язку зі скороченням штату згідно п.1 ст. 40 КЗпП України.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі про те, що звільнення він вважає незаконним, оскільки з 01.07.2021 Генеральний директор товариства був відсутній в м. Києві і перебував у відрядженні в м. Токіо, а тому не міг підписати наказ №1001/ від 01.07.2021 та персональні попередження від 21.07.2021 та від 06.08.2021. В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником відповідача було надано квитки та посадковий талон на ім`я ОСОБА_4 від 01.07.2021, з яких видно, що він протягом робочого дня був на роботі і лише ввечері літаком відбув у відрядження.

Крім того, ОСОБА_4 протягом розгляду справи в суді першої інстанції не заперечував, що підпис на наказі та попередженнях виконаний ним особисто.

Представником відповідача було надано при розгляді справи в суді першої інстанції докази щодо направлення ОСОБА_4 в період відрядження документів для підпису міжнародною службою доставки DHL.

Також позивач вказував, що він не відмовлявся від переведення на іншу посаду, яку йому запропонував генеральний директор - головного інформаційного директора, а тільки просив надати йому опис посади та трудовий договір. В зв`язку з цим позивач просив поновити його з 21.09.2021 на посаді директора фінансового, стягнути з товариства на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день постановлення рішення у справі, моральну шкоду в розмірі 135 000 грн., судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу.

Доводи апелянта про те, що вказане скорочення штату було штучним є безпідставним, оскільки така посада була дійсно скорочена, а функції фінансового директора було передано начальнику фінансового відділу.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції неналежним чином дослідив наявні в матеріалах справи докази, які б підтверджували факт вчинення позивачем дій, спрямованих на подальше працевлаштування у ТОВ «ЕМ ЕМ СІ Україна», також є безпідставними, оскільки позивач не погодився на жодну із запропонованих йому вакантних посад, та відмовився від особистої пропозиції від Генерального директора товариства зайняти посаду Головного інформаційного директора.

Позивач визнавав в позовній заяві, що заперечував проти такого переведення, оскільки це суперечить його інтересам, та визнавав, що отримував персональні попередження від 21 липня 2021 та 06 серпня 2021 про наступне звільнення з 21 вересня 2021 року з переліком вакантних посад.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Згідно з чч. 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 24 квітня 2023 року.

Головуючий

Судді