Провадження № 2-з/205/266/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

25 квітня 2023 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Кривозуб О.С.,

розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної адміністрації в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебуває вищевказана цивільна справа.

20 квітня 2023 року позивач ОСОБА_1 шляхом поштового відправлення «Укрпошта» направив до суду клопотання про забезпечення вищевказаного позову, яке надійшло до канцелярії суду 24 квітня 2023 року. В обґрунтування заяви зазначив, що з метою збереження соціальних зв`язків малолітнього сина, а також збереження порушених контактів дитини з ним, є необхідність в забезпеченні поданої позовної заяви шляхом заборони відповідачу, до вирішення справи по суті, вивозити неповнолітнього ОСОБА_3 за межі України. У разі виїзду дитини за межі України він буде позбавлений можливості спілкуватись зі своїм сином та брати участь у його вихованні і, як батько, може втратити емоційний зв`язок з сином, а тому у разі винесення судом рішення на його користь, у нього будуть об`єктивні складнощі в його виконанні, адже йому буде важко налагодити зв`язок з малолітнім сином.

Учасники справи у судове засідання на час розгляду заяви про забезпечення позову у відповідності до положень ч. 1 ст. 153 ЦПК України не викликалися.

Суддя, вивчивши матеріали заяви, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов такого висновку.

Відповідно до положень статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Під забезпеченням позову розуміється вжиття судом передбачених законом заходів, які створюють реальну гарантовану можливість для виконання майбутнього рішення у справі. При цьому, забезпечення позову спрямовано, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Перелік видів забезпечення позову зазначений у ч. 1 ст. 150 ЦПК України і передбачає, у тому числі, й можливість встановлення обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа або до якого має бути поданий позов, певних процесуально-правових заходів щодо охорони прав, свобод та інтересів позивача, які б гарантували виконання рішення суду у разі задоволення позову; для задоволення судом заяви про забезпечення позову заявник має обґрунтувати необхідність задоволення такої заяви, подати докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову, а також довести, що незадоволення заяви призведе хоча б до одного із наслідків, передбачених ст. 150 ЦПК України.

Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен пересвідчитися в тому, чи існує реальна загроза невиконання, чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати заявник, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд враховує інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Суд також враховує співмірність вимог заяви про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Згідно із ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

З аналізу вказаних норм вбачається, що прийняття рішення про забезпечення позову доцільно та можливе лише в разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду чи привести до потреби докладати значні зусилля та витрати для відновлення прав та інтересів позивача або є очевидними ознаками протиправності оскаржуваного рішення та порушення прав позивача цим рішенням.

Під час розгляду заяви судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Частинами 1, 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Отже, чинним законодавством України встановлений принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей, і жоден із них не має будь-яких переваг.

Однак, заявником не обґрунтовано наявність підстав можливості вжиття заходів забезпечення позову та не надано доказів, з яких би суд міг пересвідчитись про можливість існування таких підстав.

В матеріалах справи відсутні докази та підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Суд наголошує, що інститут забезпечення позову є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. При цьому, вирішення клопотання про забезпечення позову у спосіб, про який просить позивач, є фактично вирішення спору по суті, що є неприпустимим та не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Тлумачення вищенаведених норм законодавства свідчить, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України, застосувати заборону виїзду за межі України як спосіб забезпечення позову.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц.

Крім того, згідно із постановою Об`єднаної палати Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України.

В інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України не є можливим.

З огляду на викладене, обраний спосіб забезпечення позову шляхом заборони перетину неповнолітньою дитиною сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , державного кордону України, не відповідає вимогам ст. 150 ЦПК України.

При цьому, заявником зазначено у заяві про забезпечення позову про те, що відповідач разом з дитиною виїхали за кордон з 14 лютого 2022 року та більше на територію України не повертались, разом з тим на вимогу суду отримані відомості щодо перетину кордону України ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 , яке відбулось 26 жовтня 2022 року, тобто малолітня дитина разом з матір`ю вже виїхала за межі України.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд враховує, що відповідно до п. 20

ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 березня 2022 року № 64/2022 постановлено ввести в Україні воєнний стані з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався строком на 90 діб.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2022 року № 179 внесено зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України. Постановлено серед іншого, що виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України) документів, що містять відомості про особу, визнаних Держприкордонслужбою.

Спрощена процедура перетину державного кордону обумовлена ризиками для життя та здоров`я цивільного населення у зв`язку з введенням воєнного стану, а тому, на думку суду, у разі початку активних бойових дій у регіоні проживання дитини, наявність заборони щодо її виїзду за кордон, не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини й нестиме загрозу для її благополуччя та життя.

Аналізуючи викладені обставини, приймаючи до уваги норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки доводів наданих заявником щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності і обґрунтованості вимог позивача щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, враховуючи гарантування Конституцією України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободи пересування, вільного вибору місця проживання, права вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом, та враховуючи той факт, що на території України діє воєнний стан у зв`язку з збройною агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення найкращих інтересів дитини, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 149, 150, 151, 153, ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної адміністрації в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Т.П. Терещенко

.