Справа № 642/695/23
Провадження № 2/642/222/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2023 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Гримайло А.М.

при секретарі - Корявець Ю.В.,

за участю представника позивача адвоката Хайницької Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа служба Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на дитину, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа служба Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на дитину.

В обґрунтовані позовних вимог вказав, що 15 липня 2011 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 (дівоче ОСОБА_3 ) було укладено шлюб, який зареєстровано у Дзержинському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 394.

Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню дитину сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На протязі останніх двох років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з подружжя має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Відповідачка постійно нехтувала сімейними цінностями, такими як повага до чоловіка, піклування про створення в сім`ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери. З ініціативи відповідачки між сторонами постійно виникали сварки, свідком яких нерідко ставала дитина, що тяжким чином впливало на його психічний стан.

Крім того, на початку травня 2022 року, відповідачка залишила позивача та неповнолітнього сина, і виїхала з подругою до м. Полтава. Як стало відомо згодом, вона там зареєструвалася як ВПО.

В грудні 2022 року сталась чергова сварка, в ході якої відповідачка по телефону повідомила, що не збирається повертатися до Харкова і вже давно проживає з іншим чоловіком.

Таким чином, на даний момент ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено. За глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки у сторін на ґрунті сімейно- побутових проблем, та діаметрально протилежних поглядів на сімейне життя, розвинулась неприязнь один до одного, втрачено почуття любові та поваги.

Крім того, на разі позивач з сином проживають разом з батьками позивача. Позивач любить свого сина і спроможний забезпечити його всім необхідним. Він працевлаштований та має своєчасну виплату заробітної плати та надання соціальних гарантій пов`язаних з батьківством. Дитина, облікована в медичних установах, має няню, бабусю та дідуся, займається онлайн. Батько та бабуся постійно слідкують за станом здоров`я дитини, її розвитком, виховують та піклуються про нього. З огляду на досвід який є в сучасному суспільстві, проживання сина саме з батьком є для дитини більш прийнятним.

Оскільки відповідачка декілька разів висловлювалася з погрозами на адресу позивача, що забере дитину до себе, позивач просить визначити місце проживання дитини.

Позивач не має наміру перешкоджати відповідачці в здійсненні її прав та обов`язків щодо спільної дитини.

Разом з тим, враховуючи ту обставину що відповідачка останній рік тільки одного разу передала кошти для дитини, позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини.

Ухвалою від 17.02.2023 у справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 24.03.2023 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась. Надала до суду заяву, про слухання справи без її участі. Проти заявлених позовних вимог в частині розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини не заперечувала, Щодо сплати аліментів, просила призначити мінімальній розмір, а саме 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Представник третьої особа служби - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився. Надали до суду висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 , та просили розглядати справи без участі представника органу опіки та піклування.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, пояснення свідків, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

15 липня 2011 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано у Дзержинському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 394.

Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню дитину сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На протязі останніх двох років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин.

Судом було встановлено, що на теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, подальше сумісне життя і збереження сім`ї стало неможливим. Сім`я розпалась остаточно і зберегти її неможливо.

Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 СК України.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

У відповідності ч.1 ст.112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Згідно ч.2 ст.114СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Задовольняючи позов в частині розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню.

Що стосується позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину.

Відповідно до ч.4, ч.6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Частиною 1 ст.161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

В судовому засіданні встановлено, що позивач самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує дитину матеріально та піклується про неї, проявляє батьківську турботу, цікавиться станом здоров`ям та успіхами, а відповідач, як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, наведене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню малолітньої дитини.

Ці факти підтвердили допитані в судовому засіданні ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Департаментом служб у справах дітей надано до суду висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком, ОСОБА_1 .

Відповідач не заперечує щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком, про що свідчить відповідна заява про визнання позовних вимог.

Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, прихильність дитини до батька, зв`язок з батьком, а також те, що в даному випадку відповідач визнає позов та не заперечує щодо того, щоб спільна дитина проживала разом з батьком, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог про визначення місця проживання дитини на даний час разом з батьком.

Що заявлених позовних вимог про стягнення аліментів з відповідача, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Встановлено, що відповідач - ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з довідкою від 25.04.2022 № 1602- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичне місце проживання зазначено: АДРЕСА_2 .

За віком здорова та працездатна особа.

Відповідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць встановлений для дітей віком до 6 років в розмірі 2272 гривні.

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції).

Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

В п.17 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на сина - ОСОБА_4 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 14.02.2023 і до повноліття дитини, оскільки визначений спосіб стягнення аліментів відповідає положенням законодавства та інтересам дитини, його рівню життя та розвитку.

На підставі ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання до суду позову про стягнення аліментів, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь держави судового збору в розмірі 1073,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 12-13, 200, 206, 211, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована: АДРЕСА_4 ), третя особа служба Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на дитину- задовольнити.

Розірвати шлюб, укладений 15 липня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстровано у Дзержинському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 394.

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_3 та залишити його проживати разом з батьком ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована: АДРЕСА_4 ), народження, аліменти на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: у АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку, (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягувати з 14.02.2023 і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 27.04.2023.

Суддя А.М. Гримайло