Номер провадження: 22-ц/813/4645/23
Справа № 521/6288/19
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н.В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пінькової К.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 червня 2020 року

у справі про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, стягнення грошової компенсації за матеріальну допомогу на оздоровлення і вирішення соціально побутових питань,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Комунальне підприємство Міське капітальне будівництво

встановив:

15 квітня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним вище позовом, який згодом уточнив та остаточно просив: визнати незаконним та скасувати наказ КП Міське капітальне будівництво за № 27 від 03 квітня 2019 року, про його звільнення з посади начальника виробничо технічного відділу, з 04 квітня 2019 року; поновити його на посаді головного інженера КП Міське капітальне будівництво; стягнути з КП Міське капітальне будівництво на його користь середньомісячну заробітну плату з 04 квітня 2019 року і по день поновлення на роботі; стягнути з КП Міське капітальне будівництво на його користь витрати на правничу допомогу у розмірі 3300 гривень;стягнути з КП Міське капітальне будівництво на його користь грошову компенсацію за 8 днів невикористаної відпустки за 2017 рік; стягнути з КП Міське капітальне будівництво на його користь грошову компенсацію за матеріальну допомогу на оздоровлення, і вирішення соціально побутових питань за 2019 рік.

Позов обґрунтований тим, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював на посаді головного інженера, 03 квітня 2019 року було видано наказ за № 27 про його звільнення, підстава звільнення його особиста заява за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Позивач вказує, що його звільнення з займаної посади з зазначених вище підстав є незаконним, оскільки він ніякої заяви не писав.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 червня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На вказане рішення суду першої інстанції позивачем було подано апеляційну скаргу.

Постановою Одеського апеляційного суду від 22 березня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 червня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 27 від 03 квітня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника виробничо технічного відділу за пунктом 1 статті 36 КЗпП України.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року постанову Одеського апеляційного суду від 22 березня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до комунального підприємства Міське капітальне будівництво про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, стягнення грошової компенсації за матеріальну допомогу на оздоровлення і вирішення соціально побутових питань, скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині постанову Одеського апеляційного суду від 22 березня 2022 року залишено без змін.

Отже предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції від 02 червня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до комунального підприємства Міське капітальне будівництво про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, стягнення грошової компенсації за матеріальну допомогу на оздоровлення і вирішення соціально побутових питань.

Про час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, в судове засідання не з`явилися. Від представника позивача адвоката Губської Х.Ю. надійшла заява про розгляд справи без її участі.

31 березня 2023 року від відповідача КП Міське капітальне будівництво надійшло клопотання в якому зазначає, що юрисконсульт підприємства знаходився на лікарняному з 13 лютого 2023 року по 24 березня 2023 року включно, тому не мав змоги прийняти участь у судовому засіданні 14 березня 2023 року та належно підготуватися до наступного судового засідання призначеного на 04 квітня 2023 року, тому відповідач просить відкласти розгляд цієї справи на іншу дату.

Колегією суддів не встановлено підстав для задоволення вказаного вище клопотання відповідача, причини неявки останнього у судове засідання визнано неповажними, тому відсутні підстави для відкладення розгляду справи. Водночас колегія суддів зауважує, що 10 березня 2023 року повноважним представником відповідача адвокатом Лисевич С.В. було подано до апеляційного суду відповідне клопотання, яке судом було розглянуто під час судового засідання 14 березня 2023 року, за участі представника позивача адвоката Губської Х.Ю. 15 березня 2023 року відповідача належним чином повідомлено про розгляд цієї справи на 04 квітня 2023 року о 10 год 45 хв.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідача, доводи та пояснення представника позивача адвоката Губської Х.Ю. за апеляційною скаргою наданих під час судового розгляду справи 14 березня 2023 року, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду у вказаній вище частині не в повній мірі відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом апеляційної інстанції встановлені, і матеріалами справи підтверджуються такі факти та обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 перебував з відповідачем у трудових відносинах, зокрема, з 22 травня 2017 року позивача було прийнято в КП «Міське капітальне будівництво» на посаду помічника директора з виробничо-технічних та кошторисних питань, 14 серпня 2018 року ОСОБА_1 переведено на посаду головного інженера.

У відповідності до заяви ОСОБА_1 , датованої ним особисто 18 лютого

2019 року, про що вказує рукописний текст та його підпис, головний інженер ОСОБА_1 звернувся із заявою на ім`я директора КП «Міське капітальне будівництво» про переведення його на посаду начальника виробничо-технічного відділу КП «Міське капітальне будівництво».

Відповідно до Наказу директора КП «Міське капітальне будівництво» № 14

від 25 лютого 2019 року, головного інженера ОСОБА_1 переведено з посади головного інженера на посаду начальника виробничо-технічного відділу

з 01 березня 2019 року з посадовим окладом, згідно штатного розпису.

Із вказаним наказом ОСОБА_1 був ознайомлений під розписку, про що свідчить його підпис на зворотній стороні наказу.

Водночас в трудовій книжці позивача ОСОБА_1 відсутній запис про його переведення з посади головного інженера на посаду начальника виробничо-технічного відділу з 01 березня 2019 року, отже вказаний запис не внесено до трудової книжки позивача.

03 квітня 2019 року КП «Міське капітальне будівництво» видано Наказ № 27, яким звільнено ОСОБА_1 з посади начальника виробничо-технічного відділу за пунктом 1 статті 36 КЗпП України 03 квітня 2019 року з проведенням належного розрахунку згідно норм чинного законодавства України та виплатою грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в кількості 40-ка календарних днів. Підстава - заява ОСОБА_1 . Із цим наказом позивача ознайомлено під розписку.

Вказаний вище Наказ від 03 квітня 2019 року, за № 27 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника виробничо технічного відділу за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, постановою Одеського апеляційного суду від 22 березня 2022 року визнано незаконним та скасовано, і в цій частині судове рішення апеляційного суду, постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року залишено без змін.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно із статтею 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема: правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Як убачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 станом на день звільнення займав посаду начальника виробничо-технічного відділу, на яку він був переведений з посади головного інженера з 01 березня 2019 року відповідно до наказу директора КП «Міське капітальне будівництво» № 14 від 25 лютого 2019 року.

В уточнених позовних вимогах позивач просив поновити його на посаді головного інженера КП «Міське капітальне будівництво», незважаючи на те, що, як зазначено вище, вказану посаду ОСОБА_1 перестав обіймати 01 березня

2019 року.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Згідно із частинами першою та другою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18)).

Водночас, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Із практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) випливає, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

За частиною 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За змістом частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Системний аналіз зазначених вище приписів статті 235 КЗпП України, дає підстави дійти висновку про те, що скасування наказу про звільнення працівника автоматично тягне за собою поновлення його на роботі та вирішення питання щодо відшкодування останньому середнього заробітку.

В зв?язку із незаконним звільненням, позивач ОСОБА_1 використовуючи своє право на доступ до суду, гарантоване статтею 6 Конвенції, просив поновити його на роботі. Водночас, невірне зазначення назви посади, на яку ОСОБА_1 просить його поновити, за умови встановлення незаконного його звільнення із займаної посади, не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог про поновлення на роботі, оскільки не буде відповідати імперативній нормі статті 235 КЗпП України.

Отже позовні вимоги ОСОБА_1 щодо поновлення його на роботі підлягають задоволенню з вказаних вище підстав.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Порядок обчислення середньої заробітної плати працівника Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, які передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Позивач ОСОБА_1 звільнений 03 квітня 2019 року, відповідно до довідки розрахунку наданої відповідачем ( т.1 а.с. 13) середньоденна заробітна плата позивача 815, 84 гривень.

Обставин щодо розгляду вимог позовної заяви ОСОБА_1 про поновлення на роботі більше одного року з вини останнього, судом не встановлено.

Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 квітня 2019 року по день винесення апеляційною інстанцією судового рішення тобто по 04 квітня 2023 року в сумі 830 525,12 гривень ( 815,84 х 1018 днів вимушеного прогулу) ( 04.04.2019 -23.02.2022 =723; 24.02.2022-04.04.2023 =295) з наступним вирахуванням з цієї суми обов`язкових зборів та платежів.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь грошової компенсації за 8 днів невикористаної відпустки, яка складається з додаткової відпустки 3 дні за особливий характер праці та 5 днів невикористаної відпустки за 2017 рік, суд першої інстанції керувався вимогами частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки», і дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні цих вимог, оскільки як убачається з матеріалів справи, 08 грудня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача КП «Міське капітальне будівництво» із письмовою заявою про надання йому відпустки за 2017 рік у кількості 5 днів ( а. с.228 т.1) з 18 грудня 2017 року та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, і на підставі цієї заяви відповідач видав Наказ за № 87, згідно якого, зокрема ОСОБА_1 було надано частину щорічної відпустки за період роботи з 22 травня 2017 року по 21 травня 2018 року в кількості 5 календарних днів з 18 по 22 грудня 2017 року, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячного заробітку ( а. с. 229 т.1). Обставин стосовно права позивача на додаткову відпустку за особливий характер останнім суду не доведено.

Отже відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення на його користь грошової компенсації за 8 днів невикористаної відпустки за 2017 рік, з яких 3 дні додаткової відпустки за особливий характер праці.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача грошової компенсації за матеріальну допомогу на оздоровлення і вирішення соціально побутових питань за 2019 рік, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні цих вимог, оскільки оплата праці співробітників КП «Міське капітальне будівництво» здійснюється у відповідності до Положення про оплату праці підприємства (а.с.223 т.1), відповідно до п. 10.2.1, 10.2.2 розділу 10.2 Положення про оплату праці працівників КП «Міське капітальне будівництво», матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується, згідно з наказом на підприємстві один раз на рік працівникам в розмірі середньомісячної заробітної плати. Матеріальна допомога працівникам і членам їх сімей на лікування, придбання медикаментів та ліків, проведення операцій, а також за наслідками пов`язаними зі стихійним та екологічним лихом, похованням та іншими обставинами непереборної сили виплачується за заявою, у розмірі середньомісячної заробітної плати. Відповідно до 10.1.2 розділу 10.1 цього Положення виплата на оздоровлення проводиться один раз на рік при виході у щорічну відпустку. Виплата грошової компенсації за невикористану матеріальну допомогу на оздоровлення і вирішення соціально-побутових питань після звільнення працівника, законодавством не передбачено.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Разом з тим, відповідно до частини 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Щодо вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь судових витрат у виді понесених витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає, що чинний ЦПК України не містить положень щодо обмеження або граничного розміру компенсації витрат на правничу допомогу. Розмір компенсації витрат на професійну правничу допомогу на сьогодні не обмежений, але враховуючи приписи ст. 137 ЦПК України, він має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт ( наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт ( наданих послуг); обсягом наданим адвокатом послуг виконаних робіт; ціною позову та ( або) значенням справи для сторони.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ( п. 95 рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009, п.80 рішення у справі Двойних проти України від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 ) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Водночас позивачем ОСОБА_1 суду не надано будь яких доказів, зокрема, договору про надання правової допомоги адвокатом, акту виконаних робіт, квитанцій, чеків тощо, на підтвердження понесених фактичних витрат на правничу допомогу, що є підставою для відмови в задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 22684,12 гривень, з позивача на користь держави судовий збір у розмірі 1921 гривень.

За таких обставин, колегія суддів вважає апеляційну скаргу потрібно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до комунального підприємства Міське капітальне будівництво про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати, і ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення цих позовних вимог, а в частині відмови в задоволенні позову про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, стягнення грошової компенсації за матеріальну допомогу на оздоровлення і вирішення соціально побутових питань, залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 червня 2020 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до комунального підприємства Міське капітальне будівництво про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати, і ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника виробничо технічного відділу у комунальному підприємстві Міське капітальне будівництво з 04 квітня 2019 року.

Стягнути з комунального підприємства Міське капітальне будівництво (юридична адреса: вул. Комітетська, 10-А, м. Одеса, 65091, ) на користь ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 830525,12 гривень, з наступним вирахуванням з цієї суми обов`язкових зборів та платежів.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до комунального підприємства Міське капітальне будівництво про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, стягнення грошової компенсації за матеріальну допомогу на оздоровлення і вирішення соціально побутових питань, залишити без змін.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника виробничо технічного відділу у комунальному підприємстві Міське капітальне будівництво та стягнення середнього заробітку в межах платежів за один місяць.

Стягнути з комунального підприємства Міське капітальне будівництво (юридична адреса: вул. Комітетська, 10-А, м. Одеса, 65091, ) на користь держави судовий збір у розмірі 22684,12 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 1921 гривень.

Відмовити ОСОБА_1 у стягненні на його користь з комунального підприємства Міське капітальне будівництво витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повної постанови 07 квітня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова