Справа № 305/890/23
Провадження по справі 2-з/305/23/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2023 р. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Ємчука В.Е.

за участі секретаря судового засідання Шемоти М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Рахів заяву позивача за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та розподіл спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ :

У провадженні Рахівського районного суду Закарпатської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та розподіл спільного майна подружжя, де було відкрито провадження 05.05.2023 й призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

ОСОБА_1 в порядку ст. 49 ЦПК України подав заяву до ОСОБА_2 про збільшення позовних вимог.

Своєю чергою ОСОБА_2 20.06.2023 подала зустрічний позов про визнання спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя.

Відповідно до ухвали Рахівського районного суду від 27.06.2023 прийнято заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та розподіл спільного майна подружжя. Прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя й об`єднати в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та розподіл спільного майна подружжя. Також, суд перейшов від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та розподіл спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 - адвокат Кохман М.В. 15.09.2023, подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій зазначила, що житловий будинок, який є предметом позову, є спільним майном подружжя і ОСОБА_1 має право на користування цим будинком, а ОСОБА_2 не вправі створювати перешкод у цьому. Оскільки іншого житла у ОСОБА_1 немає, а суд не зацікавлений у тому, щою його рішення в разі задоволення позову було виконане, тому просить постановити ухвалу про забезпечення позову застосувавши такий вид забезпечення позову: зобов`язати відповідачку, ОСОБА_2 , не створювати йому перешкод в користуванні житловим будинком, який розташований у АДРЕСА_1 .

Дослідивши матеріали справи, доводи заяви, суд приходить до такого висновку.

Згідно зі ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті. Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

Виходячи зі змісту заяви та наявних у справі матеріалів суд не вбачав підстав для виклику осіб з приводу заяви про забезпечення позову.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Статтею 150 Цивільного процесуального кодексу України передбачено види забезпечення позову, якими є 1) накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;1-1) накладення арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;2) заборона вчиняти певні дії; 3) встановлення обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) заборона іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупинення митного оформлення товарів чи предметів; 9) арешт морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) інші заходи у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року № 753/22860/17, провадження № 14-88цс20).

Позивач ОСОБА_1 заявив вимогу про визнання житлового будинку та автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та розподіл спільного майна подружжя.

Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 26.05.2023 було задоволено заяву ОСОБА_1 , до вирішення справи по суті за позовом та набуття рішенням суду законної сили, забезпечено позов шляхом: заборони відчуження в будь-який спосіб транспортного засобу автомобіля марки BMW X5 VIN НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , коричневий колір, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 25.04.2023.

Також, ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 26.05.2023 було задоволено заяву ОСОБА_1 , до вирішення справи по суті за позовом та набуття рішенням суду законної сили, забезпечено позов шляхом: заборони відчуження в будь-який спосіб транспортного засобу автомобіля марки TOYOTA PRADO, 2004 року випуску, колір бежевий, VIN НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 .

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж, по суті, захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Суд не вбачає в даному випадку існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі, а також загрози невиконання можливого рішення у даній справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність того, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Адвокат Кохман М.В. як підставу забезпечення позову зазначає, що відмова судом у задоволенні заяви про нестворення перешкод у користуванні житловим будинком свідчить про те, що суд не зацікавлений в тому щоб у разі задоволення позову рішення було виконано. При цьому зазначила, що незадоволення заяви про забезпечення позову унеможливить проведення судово-будівельної експертизи, оскільки ОСОБА_2 поміняла ключі від вхідних дверей будинку. Але зазначене не дає суду підстави для застосування заходів забезпечення позову, оскільки це не може створити умов, за яких у разі невжиття заходів забезпечення позову рішення суду не можливо буде виконати чи його виконання буде утрудненим, а лише матиме наслідки, за ухилення від участі в експертизі, що передбачені ст. 109 ЦПК України.

Також, адвокат Кохман М.В. зазначає, що ОСОБА_1 проживає натепер на квартирі й іншого житла не має, що також є підставою для вжиття судом зазначених у заяві заходів забезпечення позову, але при цьому не зазначила, обставин, які б унеможливлювали в майбутньому реального та ефективного виконання можливого рішення суду за позовними вимогами, які наразі ставляться Позивачем.

Суд констатує, що забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії - не створювати перешкод у користуванні будинком не є співмірними із позовними вимогами у даній справі, оскільки позовними вимогами ОСОБА_1 є визнання житлового будинку АДРЕСА_1 об`єктом права спільної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та його розподіл в натурі у рівних долях, визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку та 1/2 частку земельної ділянки, що розташовані у АДРЕСА_1 , а також визнання спільним майном подружжя транспортних засобів Тойота Прадо д.н.з. НОМЕР_6 рік випуску 2004, BMW Х-5 д.н.з. НОМЕР_2 , де також позивач просить присудити ОСОБА_1 автомобіль Тойота Прадо д.н.з. НОМЕР_6 рік випуску 2004, а ОСОБА_2 - автомобіль BMW Х-5 д.н.з. НОМЕР_2 .

Враховуючи предмет позовних вимог, судом не встановлено реальної необхідності вжиття заходів забезпечення позову в заявлений адвокатом Кохман М.В. спосіб, а саме: заборони відповідачці не створювати перешкод в користуванні житловим будинком, який розташований у АДРЕСА_1 , враховуючи принципи співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, тобто суд в даному випадку не вбачає підстав, які б давали припущення того, що можливе рішення у даній справі не можливо буде виконати чи його виконання буде утрудненим, тому заява не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 153 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

У задоволенні заяви адвоката Кохман Марії Василівни про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та розподіл спільного майна подружжя - відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення.

Суддя: В.Е.Ємчук