РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2023 року

м. Рівне

Справа № 570/3319/22

Провадження № 22-ц/4815/722/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Гордійчук С. О., Шимківа С. С.

секретар судового засідання - Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Сенс Банк»

відповідач - ОСОБА_1 , який діє як законний представник

малолітньої ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -

ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та

піклування Шпанівської територіальної громади Рівненського району

Рівненської області

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Якобчука Павла Олександровича на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 27 березня 2023 року у складі судді Красовського О. О., ухвалене в м. Рівне, повний текст рішення складено 28 березня 2023 року,

в с т а н о в и в :

Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулося до суду з позовом до до ОСОБА_1 , який діє як законний представник малолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 , Орган опіки та піклування Шпанівської територіальної громади, про визнання осіб такими, що втратили право користування майном. Свої позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 26.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 1701/0808/98-029, відповідно до якого, банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти. В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором № 1701/0808/98-029 ОСОБА_4 як іпотекодавець передала в іпотеку домоволодіння - будинок житловий з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки позичальник не належним чином виконав взяті на себе зобов`язання по кредитному договору - було звернуто стягнення на домоволодіння іпотекодавця. Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Альфа Банк» на нерухоме майно, є відповідне затвердження в п.п. 12.3.1. Договору іпотеки № 1701/0808/98-029-Z-1 від 26.08.2008 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

25 травня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Сведбанк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за договором, відповідно до якого права вимоги були відступлені на ПАТ «Дельта Банк». В свою чергу, згідно договору від 15 червня 2012 року, ПАт «Дельта Банк» продав кредитні договори ПАТ «Альфа-Банк». Таким чином, законним власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 є АТ «Альфа Банк» (на даний час назва банку змінена - АТ «Сенс Банк»). Позивач звернувся до відповідача з вимогою звільнити житлове приміщення, однак колишній власник продовжує користуватися житловим приміщенням та відмовляється добровільно виселятися. Вказувало, що предметом даної справи є не виселення з предмету іпотеки, а позов власника до осіб, які незаконно проживають в будинку, який є власністю позивача без жодної правової підстави. Звертає увагу суду, що в даній справі предметом позову є не виселення, а визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена в праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням. Просило суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 27 березня 2023 року у вказаний позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - будинковолодінням за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ «Сенс Банк» 1240 грн. 50 коп. судових витрат (сплата судового збору). Стягнуто з ОСОБА_4 на користь АТ «Сенс Банк» 1240 грн. 50 коп. судових витрат (сплата судового збору).

Рішення суду першої інстанції вмотивоване тим, що відповідачі, втративши право власності на будинок АДРЕСА_1 внаслідок звернення стягнення на іпотечне майно, втратили і право користування ним, у зв`язку з чим за вимогою іпотекодержателя - АТ «Сенс Банк» підлягають визнанню такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Судом при задоволенні позову взято до уваги і ту обставину, що неповнолітня дитина - ОСОБА_2 , 2012 року народження, зареєстрована в спірному помешканні після укладення договору іпотеки та без згоди іпотекодержателя, а також з порушенням п. 6.1.9 договору іпотеки. Судом враховано також, що іпотечний будинок не є єдиним житлом відповідачів, оскільки ОСОБА_5 на праві спільної власності належить квартира у м. Рівне.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, представник ОСОБА_4 - адвокат Якобчук Павло Олександрович оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує зазначає, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням має фактичним наслідком позбавлення їх права на житло та виселення. Зазначає, що позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у право на житло і має бути виправданим , необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тягарем, який у зв`язку з цим покладається на відповідача. Покликається на ст. 109 ЖК УРСР, яка встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Додає, що право власності на будинок АДРЕСА_1 було зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 04.02.2003 року № 1-266. Зауважує, що цільове призначення кредиту відповідно до п. 5.1.редитного договору від 26.08.2008р № 1701/0808/98-029, укладеного між Банком та ОСОБА_1 , зазначено як «споживчі цілі». Пояснює, що визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у житловому приміщенні, яке передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним договором, є встановлення, за які кошти придбане іпотечне майно. Якщо іпотечне майно придбане за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише із одночасним наданням іншого постійного житла. Стверджує, що оскільки право власності на спірний будинок зареєстроване на підставі договору дарування задовго до укладення кредитного договору та договору іпотеки, позбавлення відповідачів права користування таким житлом є незаконним. Зазначає, що його довірителька особисто ніколи отримувала вимоги Банку про усунення порушення виконання зобов`язань із повернення боргу за договором позики та вказує, що Банком як іпотекодержателем було обрано спосіб звернення стягнення на предмет за рішенням суду. Вказує також, що у спірному помешканні зареєстрована малолітня дитина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка не може бути позбавлена своїх особистих житлових прав. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві Акціонерне товариство «Сенс Банк» вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу відхилити.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 26 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 1701/0808/98-029, відповідно до якого банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 1701/0808/98-029 ОСОБА_4 як іпотекодавець передала в іпотеку домоволодіння - будинок житловий з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань перед Банком за кредитним договором останнім було звернуто стягнення на домоволодіння іпотекодавця на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та п.12.3.1 Іпотечного договору шляхом звернення з відповідною заявою до державного реєстратора.

Правовою підставою для реєстрації права власності AT «Альфа Банк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п.п. 12.3.1. Договору іпотеки №1701/0808/98-029-Z-l від 26.08.2008 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Плетньов В.О. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 61044969 від 21.10.2021 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.10.2021 р. № 280430472. Право власності на домоволодіння, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано за AT «Альфа-Банк».

Внаслідок цих дій власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 стало AT «Альфа Банк», теперішня назва - АТ «Сенс Банк», позивач у справі.

Звертаючись до суду з цим позовом, АТ «Сенс Банк» вказувало, що зверталося до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагалося врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, Банком було надіслано вимогу про добровільне виселення. Проте відповідачі не виконали вимог Банку та продовжують користуватися вказаним вище домоволодінням та відмовляються виселятися добровільно, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - адвокат Якобчук Павло Олександрович послався на те, що житловий будинок, з якого позивач, заявляючи вимогу про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, просить фактично виселити відповідачів, придбаний не за кредитні кошти.

Вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

При вирішенні спорів щодо права користування колишніми власниками та членами їх сімей іпотечним майном, судам, керуючись частиною четвертою статті 263 ЦПК України, потрібно враховувати висновки Верховного Суду України, від яких Верховний Суд не відступав, у цій категорії справ.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 сформулював правовий висновок, від якого Верховний Суд не відступав, згідно з яким за частиною другоюстатті 40 Закону № 898-IV та частиною третьою статті 109 ЖК Української РСР, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19) дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню стаття 40 Закону України «Про іпотеку» та стаття 109 ЖК Української РСР. Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Тлумачення частини другої статті 109 ЖК Української РСР з урахуванням статті 379, глави 26 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо предмет іпотеки набувався іпотекодавцем не за рахунок отриманих кредитних коштів, то виселення з вказаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення не допускається.

Правильність такого висновку підтверджується правовими висновками, сформульованими у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16 та від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18.

Як встановлено судом, право власності на будинок АДРЕСА_1 було зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 04.02.2003 року № 1-266, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна (№ 323563052 від 21.02.2023 року) на а.с. 109-109 зворот.

Враховуючи набуття ОСОБА_4 права власності на спірний будинок до укладення іпотечного договору та беручи до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19), позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не підлягають до задоволення.

Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначено про те, що спірне домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 не є єдиним житлом відповідачів, оскільки відповідачу ОСОБА_1 належить на праві власності інше нерухоме майно - квартира АДРЕСА_2 . Однак, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна (№325253802 від 09.03.2023) квартира за вказаною адресою не є цілковитою власністю відповідача ОСОБА_1 : його частка у праві спільної часткової власності складає 186/1000 (а.с. 124 зворот).

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, стаття 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення відповідачів при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як стаття 40 Закону України «Про іпотеку», так і стаття 109 ЖК Української РСР. Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, колегія суддів також враховує, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» запроваджено мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, тобто і на виселення із такого майна. Можна зробити висновок, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Аналізуючи обставини справи в сукупності і взаємозв`язку із нормами права, якими вони врегульовані, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги АТ «Сенс Банк» про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням до ОСОБА_1 , який діє як законний представник малолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є необґрунтованими, суперечать вищенаведеним нормам закону та усталеній судовій практиці, порушують право на житло відповідачів, яке є їхнім єдиним зареєстрованим місцем проживання, і яке не було придбане за кредитні кошти, кредит був наданий ОСОБА_1 в іноземній валюті, повернення якого забезпечувалося переданими в іпотеку будинком і земельною ділянкою.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до підпункту «б» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Як вбачається із матеріалів справи, за подання до суду апеляційної скарги ОСОБА_4 сплачено судовий збір в розмірі 3 721 грн. 50 коп., який підлягає стягненню на її користь із позивача.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Якобчука Павла Олександровича задовольнити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 27 березня 2023 року скасувати.

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , який діє як законний представник малолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 , Орган опіки та піклування Шпанівської територіальної громади, про визнання осіб такими, що втратили право користування майном - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_4 судові витрати у вигляді судового збору 3 721 грн. 50 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 липня 2023 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Гордійчук С. О.

Шимків С. С.