Справа № 505/1415/17
Провадження № 2/505/49/2023
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14.02.2023 року м.Подільськ Одеської області

Котовський міськрайонний суд Одеської області

у складі головуючої судді Павловської Г.В.

при секретарі Шевчук С.В.

за участю представника позивача адвоката Куликової О.В.

представника відповідача адвоката Осокіна С.Ю.

у відсутності позивача ОСОБА_1

у відсутності відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Подільську Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 про виселення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 12 січня 2010 року він передав ОСОБА_2 по договору позики грошові кошти. Як забезпечення, позикодавцем була передана йому в іпотеку 3-х кімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Борг позичальник до цього часу не повернув і виконавча служби згідно акту про передачу майна від 14.12.2016 року передала йому як стягувачу в рахунок погашення боргу вищезазначену квартиру. 20 квітня 2017 року він одержав свідоцтво на право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач зазначив, що квартира на даний час закрита її колишнім власником. Декілька разів він намагався зайти в квартиру, але йому не відкрили двері. Здійснювати своє право володіння майном він не має можливості.

21.04.2021 року представник позивача адвокат Куликова О.В. надала уточнення до позовної заяви, в якому просила виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) з квартири АДРЕСА_1 , шляхом звільнення ОСОБА_2 приміщення квартири АДРЕСА_1 ; звільнення приміщення квартири АДРЕСА_1 від майна ОСОБА_2 , звільнення приміщення квартири АДРЕСА_1 від домашніх тварин ОСОБА_2 та заборони ОСОБА_2 користуватися приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

Крім того, представник позивача зазначила, що під час проживання в даній квартирі відповідачем не сплачувались комунальні платежі, що призвело до утворення заборгованості в сумі 34808,70 грн., яка продовжує збільшуватися щомісяця.

У зв`язку з чим він змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 22.01.2019 року суддею Паловською Г.В. справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 03.11.2021 року закрито підготовче провадження у справі, призначено дану справу для розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Куликова О.В. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, з підстав зазначених у позові.

Представник відповідача адвокат Осокін С.Ю. позовні вимоги не визнав, зазначив, що поданий позов не обґрунтований.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з"явився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся неодноразово, причини своєї неявки суду не повідомив, тому за згодою представника позивача - адвоката Куликової О.В. та представника відповідача - адвоката Осокіна С.Ю. справу розглянуто у відсутнісь відповідача.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Норми ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлюють обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про передачу майна боржника стягувачу в рахунок погашення боргу серії НОМЕР_2 , виданого приватним нотаріусом Подільського міського нотаріального округу Крисюк Л.В., 20 квітня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 756.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 87269744 від 17.05.2017 року власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 66.5 кв.м., житловою 37.9 є ОСОБА_1 . Підстава виникнення права власності: свідоцтво про передачу майна боржника стягувачу в рахунок погашення боргу, серії НМО №176633, виданий 20.04.2017 року, зареєстрований в реєстрі за №756 приватним нотаріусом Подільського міського нотаріального округу Крисюк Л.В.

Також представник позивач вказує, що під час проживання в спірній квартирі, відповідачем не сплачувались комунальні послуги, що призвело до утворення заборгованості.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч.1ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном та, у відповідності до положень ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. При цьому, положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Відповідно до пункту 1статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява№ 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Отже, при вирішенні справи про виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

З встановлених обставин справи вбачається, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про передачу майна боржника стягувачу в рахунок погашення боргу серія НМО №176633, виданий 20.04.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №756 приватним нотаріусом Подільського міського нотаріального округу Крисюк Л.В.

Суд враховує обставини того, що спірне житло не є єдиними житлом відповідача у розумінні статті 8 Конвенції, оскільки він на даний час зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 .

Ч.3 ст.66 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що примусове виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від боржника, його майна, домашніх тварин та у забороні боржнику користуватися цим приміщенням

Дослідивши та оцінивши у сукупності матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, відповідач ОСОБА_2 дійсно створює позивачу перешкоди у праві володіння та користування житлом, у зв`язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом виселення відповідача без надання іншого житла, звільнення квартири від майна відповідача, від домашніх тварин, та заборони ОСОБА_2 користуватися приміщенням квартири.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_3 , а тому відповідно до пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, а тому його суд стягує з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення - задовольнити.

Виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) з квартири АДРЕСА_1 , шляхом звільнення ОСОБА_2 приміщення квартири АДРЕСА_1 ; звільнення приміщення квартири АДРЕСА_1 від майна ОСОБА_2 , звільнення приміщення квартири АДРЕСА_1 від домашніх тварин ОСОБА_2 та заборони ОСОБА_2 користуватися приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ІПН НОМЕР_1 на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Г.В.Павловська

Повний текст рішення складено та підписано 20 лютого 2023 року.