Номер провадження: 22-ц/813/2313/23
Справа № 495/7583/19
Головуючий у першій інстанції Мишко В. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Державного кадастрового реєстратора міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгород-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, за участю третьої особи: Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про скасування державної реєстрації земельної ділянки та усунення перешкод у користуванні будівлею та земельною ділянкою, на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Мишко В.В., 01 листопада 2021 року у м. Білгород-Дністровський Одеської області, -

встановила:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 та Державного кадастрового реєстратора міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгород-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, за участю третьої особи: Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про скасування державної реєстрації земельної ділянки та усунення перешкод у користуванні будівлею та земельною ділянкою (а.с. 1-7).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що позивачу на праві власності належать 3/4 частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією технічного паспорту, договором купівлі-продажу та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вказана частина житлового будинку розташована на земельній ділянці з кадастровим номером 51103000:00:01:004, площею 0,0686 га, що підтверджується копією акту приймання-передачі межових знаків на зберігання.

ОСОБА_2 належить на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину серії ВМО № 347751 від 28.10.2009 року житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2 .

Позивач зазначав, що земельні ділянки, які надані для будівництва та експлуатації вказаних вище житлових будинків, є суміжними та він звернувся до розробника документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі з метою подальшого отримання земельної ділянки у власність в межах норм безоплатної приватизації.

В ході виконання вказаних вище робіт позивачу стало відомо, що суміжна ділянка по АДРЕСА_2 , на якій розташований будинок відповідачки, вже пройшла державну реєстрацію та їй присвоєний кадастровий номер :01:004:0567.

Відповідачці надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_2 , проте рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки не приймалося, тобто на даний час вона перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Білгород-Дністровського.

За твердженням позивача, межі вказаної земельної ділянки ним не погоджувались, ніяких погоджувальних документів, як суміжний землекористувач він не надавав та твердження про те, що межі погодила його донька є хибними, так як вона не є власницею будинку та не проживає в ньому.

Відповідно до акту комісії Білгород-Дністровського виконкому від 14.09.2018 року, вигрібна яма знаходиться неподалік від стіни підвалу позивача, на якій є сліди замокання.

Позивач вказав, що він неодноразово пропонував відповідачці засипати ями, але вона не виконує вимоги та тривалий час чинить перешкоди у користуванні будинком, не звільняє земельну ділянку та хоче оформити право власності на свою земельну ділянку із захопленням його частки.

Крім цього, позивач зауважив, що після здійснення відповідачкою державної реєстрації земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номеру, нею не здійснено протягом року заходи реєстрації речового права на нерухоме майно, добровільно земельну ділянку не звільнено.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.11.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (а.с. 183-189).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 190-192).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, встановивши обставини, що із ОСОБА_1 не погоджували в установленому порядку межі земельної ділянки відповідачки, зробив безпідставний висновок, що донька, без будь-яких повноважень, наданих позивачем, зробила погодження меж земельної ділянки, не будучи її власником.

Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду не надходив, що не заважає розгляду справи у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.

Сторони про розгляд справи на 28.03.2023 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Заяв, клопотань від сторін по справі на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на праві власності належать 3/4 частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією технічного паспорту, договором купівлі-продажу та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.9-14).

Вказана частина житлового будинку розташована на земельній ділянці з кадастровим номером :001:004, площею 0,0686 га, що підтверджується копією акту приймання-передачі межових знаків на зберігання (а.с.16-17).

Відповідачці ОСОБА_2 належить на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину серії ВМО № 347751 від 28.10.2009 року житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2 .

Таким чином, сторони по справі є власниками будинків за адресами: АДРЕСА_1 (позивач) та АДРЕСА_2 (відповідачка), а земельні ділянки, які надані їм для будівництва та експлуатації вказаних житлових будинків, є суміжними та на даний час перебувають у власності територіальної громади міста Білгород-Дністровського.

Частинами 1, 2 ст. 78 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

За змістом ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно п. а) ст. 22 Закону України «Про землеустрій», землеустрій здійснюється на підставі: рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про землеустрій», документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації.

Стаття 152 Земельного кодексу України визначає, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно ч. 6 ст. 16 Закону України «Про державний земельний кадастр», кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності.

Відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Як вбачається з матеріалів справи, Рішенням Білгород-Дністровської міської ради № 878-V від 03.12.2009 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на АДРЕСА_2 (а.с.24-26). Вказане рішення є підставою для розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який підлягає погодженню відповідно до ст. ст. 186, 186-1 Земельного кодексу України та затвердженню Білгород-Дністровською міською радою.

Однак, на час розгляду даної справи відсутнє рішення Білгород-Дністровської міської ради про надання відповідачці у власність земельної ділянки по АДРЕСА_2 , у зв`язку із чим вказана земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Білгород-Дністровського.

За твердженням ОСОБА_1 він, як суміжний власник, не згоден з державною реєстрацією земельної ділянки відповідачки, площею 0,0441 га по АДРЕСА_2 , яка є його сусідкою, так як вважає, що вказана реєстрація є незаконною, оскільки позивач, як суміжний землекористувач, не надавав своє узгодження щодо відведення земельної ділянки у власність відповідачки.

Між тим, з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку із кадастровим номером :01:004:0567 не зареєстроване, що свідчить про безпідставність заявлених ОСОБА_1 вимог про зобов`язання державного кадастрового реєстратора Міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгород-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, площею 0,0441 га по АДРЕСА_2 , з кадастровим номером :01:004:0567.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що рішенням № 878-V від 03.12.2009 року Білгород-Дністровською міською радою погоджено ОСОБА_2 передачу земельної ділянки у її власність у АДРЕСА_2 , однак рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 . Білгород-Дністровською міською радою не приймалось.

Звернення позивача стосовно його незгоди щодо встановлення меж, як суміжного землекористувача з відповідачкою виносилось на розгляд узгоджувальної комісії по розгляду земельних спорів з приводу суміжного землекористування, де представник відповідачки повідомив, що межі земельної ділянки погоджувались із донькою позивача, про що свідчить витяг з протоколу засідання від 22.03.2018 року (а.с.27-29).

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 стверджував, що його підпис в Акті погодження меж в акті прийомки-передачі межових знаків є підробленим.

Суд першої інстанції, надаючи правову оцінку вказаним доводам ОСОБА_1 , погодився із тим, що межі погодила його донька на підставі чого і була здійснена подальша реєстрація спірної земельної ділянки та присвоєно їй кадастровий номер, а незгода позивача із даним актом з тих підстав, що він не підписував даного акту та будь-яких документів, спростовується тим, що межі спірної земельної ділянки погоджувались із його донькою.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, оскільки у матеріалах справи відсутня довіреність, яка б надавала право доньки позивача вирішувати питання щодо погодження меж земельних ділянок, крім того, остання не є власником/користувачем будинку та не проживає в ньому.

Однак, колегія суддів зазначає, що у постанові Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) зазначено, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Не підписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Таким чином, незгода ОСОБА_1 із погодженням меж земельної ділянки суміжного землекористувача не має правового значення для вирішення даної справи.

Що стосується доводів позовної заяви ОСОБА_1 про порушення відповідачкою меж земельної ділянки із земельною ділянкою позивача та її захвату, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими та такими, що не підтверджені жодним належним та допустимим доказом.

Так, ОСОБА_1 не заявлялось клопотання про проведення у справі земельно-технічної експертизи, висновки якої є необхідними при вирішенні земельних спорів, пов`язаних з розділом земельної ділянки, визначенням порядку користування земельною ділянкою, встановленням її місцезнаходження і меж, накладенням меж ділянок одна на одну, помилками в розрахунку площі та ін.

Таким чином, доводи позовної заяви ОСОБА_1 про порушення відповідачкою меж земельної ділянки, яка знаходиться у його користуванні, без відповідного висновку земельно-технічної експертизи є такими, що засновані на припущеннях.

Аналогічно необґрунтованими та недоведеними є вимоги позовної заяви про зобов`язання ОСОБА_2 усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування земельною ділянкою і домоволодінням АДРЕСА_1 , шляхом примусового засипання вигрібних ям, розташованих на захопленій земельній ділянці.

Також комісією з перевірки фактів щодо розгляду питання підтоплення приміщень позивача ОСОБА_1 каналізацією сусідів по АДРЕСА_2 , було встановлено наступне.

У підвалі позивача наявні сліди замокання по стіні, яка межує з земельною ділянкою ОСОБА_2 , однак вулиці, на яких знаходяться земельні ділянки, розташовані на схилі і під час сильних дощів вода стоїть у дворах будинків. Вигрібна яма на земельній ділянці відповідачки знаходиться неподалік від стіни підвалу позивача, встановити причини замокання стіни підвалу позивача неможливо, про що свідчить акт «Про створення комісії з перевірки фактів, викладених у заяві ОСОБА_1 » (а.с.32).

Відповідного висновку будівельно-технічної експертизи, яким було б встановлено причину замокання стіни підвалу ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Таким чином, з наявних у матеріалах справи доказів не вбачається встановлення прямого зв`язку із замоканням стіни гаражу позивача у зв`язку із розташуванням вигрібної ями, належної позивачці, на межі земельних ділянок.

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ЦПК України, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказаний висновок суду апеляційної інстанції не спростовують.

Враховуючи вищевикладені обставини колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , у зв`язку із чим заявлені позовні вимоги не підлягали задоволенню.

З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції частково неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку із чим рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 листопада 2021 року підлягає зміні, із викладенням його мотивувальної частини у редакції цієї постанови. В іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 листопада 2021 року змінити, викласти його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 21 квітня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе