КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/571/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» про визнання зобов`язань припиненими та стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» (далі - ТОВ «Веллфін») про захист прав споживача, визнання зобов`язань припиненими та стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

В обґрунтування позову зазначила, що 19 листопада 2018 року між нею та ТОВ «Веллфін» було укладено договір позики № 636815 на суму 1 500 грн на споживчі потреби строком на 21 день: з 19 листопада 2018 року по 10 грудня 2018 року, зі сплатою 1,9 % в день на суму позики. Згідно графіку розрахунків до договору позики сукупна вартість позики складає 2 120 грн, з яких: 1500 грн - сума позики, 620 грн - сума нарахованих процентів. У встановлений договором строк до 10 грудня 2018 року вона суму позики не повернула та проценти не сплатила. Після 10 грудня 2018 року вона сплатила на користь відповідача 3 895,21 грн, а саме: 14 грудня 2018 року - 1 338 грн; 16 грудня 2018 року - 78,90 грн; 20 грудня 2018 року - 138,09 грн; 23 січня 2019 року - 749,62 грн; 20 лютого 2019 року - 1 590,60 грн. Відповідно до пункту 6.2. договору позики у разі надходження на поточний рахунок позикодавця грошових коштів від позичальника в достатньому обсязі для сплати заборгованості, зобов`язання позичальника вважаються належно виконаними у такому випадку договір позики припиняє свою дію з дати зарахування грошових коштів на рахунок позикодавця. Проте, незважаючи на положення зазначеного пункту договору позики та те, що після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені цим договором відсотки припиняється, відповідач не вважає, що зобов`язання за договором припинено 23 січня 2019 року, тобто в день погашення основної суми боргу, про що свідчить нарахування останнім процентів після зазначеної дати. У зв`язку з наведеним, виникла переплата в сумі 1 775,21 грн, що є безпідставно отриманими грошовими коштами.

Окрім того, 17 травня 2019 року між сторонами укладено договір позики № 865550 на суму 2 000 грн на споживчі потреби строком на 30 днів: з 17 травня 2019 року по 16 червня 2019 року, зі сплатою 1,8 % в день на суму позики. Згідно графіку розрахунків до договору позики сукупна вартість позики складає 3 094 грн, з яких: 2 000 грн - сума позики, 1 094 грн - сума нарахованих процентів. У встановлений договором строк до 16 червня 2019 року позивач суму позики не повернула та проценти не сплатила, а після 16 червня 2019 року вона сплатила на користь відповідача 4 250 грн, а саме: 17 червня 2019 року - 1 206 грн; 16 липня 2019 року - 3 044 грн. Відповідач не вважає, що зобов`язання за вказаними договором припинено 16 липня 2019 року, про що свідчить нарахування ним процентів після зазначеної дати. У зв`язку з цим, виникла переплата в сумі 1 156 грн, що є безпідставно отриманими грошовими коштами.

17 липня 2019 року між сторонами був укладений договір позики № 928664 на суму 3 000 грн на споживчі потреби строком на 15 днів: з 17 липня 2019 року по 1 серпня 2019 року, зі сплатою 1,8 % в день на суму позики. Згідно графіку розрахунків до договору позики сукупна вартість позики складає 3 810 грн, з яких: 3 000 грн - сума позики, 810 грн - сума нарахованих процентів. У встановлений договором строк до 1 серпня 2019 року позивач суму позики не повернула та проценти не сплатила, а після вказаної дати вона сплатила на користь відповідача 17 802 грн, а саме: 6 серпня 2019 року - 1 434 грн; 8 жовтня 2019 року - 5 382 грн; 15 листопада 2019 року - 2 532 грн; 23 грудня 2019 року - 2 532 грн; 23 січня 2020 року - 1 734 грн; 14 лютого 2020 року - 4 188 грн. Відповідач не вважає, що зобов`язання за цим договором припинено 8 жовтня 2019 року, про що свідчить нарахування останнім процентів після вказаної дати. У зв`язку з цим виникла переплата в сумі 13 992 грн, що є безпідставно набутими грошовими коштами. Станом на 5 серпня 2021 року за договором позики № 928664 від 17 липня 2019 року заборгованість відповідача становить 16 314,96 грн, з яких: 13 992 грн - безпідставно отримані кошти; 1 638,12 грн - інфляційні втрати за період з 8 жовтня 2019 року по 5 серпня 2021 року; 684,84 грн - 3 % річних за період з 8 жовтня 2019 року по 5 серпня 2021 року.

Також, 12 березня 2020 року між сторонами укладений договір позики № 1218582 на суму 3 000 грн на споживчі потреби строком на 30 днів: з 12 березня 2020 року по 11 квітня 2020 року, зі сплатою 1,8 % в день на суму позики. Згідно графіку розрахунків до договору позики сукупна вартість позики складає 4 620 грн, з яких: 3 000 грн - сума позики, 1 620 грн - сума нарахованих процентів. У встановлений договором строк до 11 квітня 2020 року позивач суму позики не повернула та проценти не сплатила, а після закінчення строку кредитування вона сплатила на користь відповідача 6 816 грн, а саме: 30 квітня 2020 року - 3 806 грн; 15 січня 2021 року - 3 010 грн. Утім, відповідач не вважає, що зобов`язання за договором позики припинено 15 січня 2021 року, про що свідчить нарахування ним процентів після зазначеної дати. З огляду на це, виникла переплата в сумі 2 196 грн, що є безпідставно отриманими грошовими коштами.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати її зобов`язання перед ТОВ «Веллфін» за чотирма договорами позики припиненими з дат погашення основних сум заборгованості, стягнути з відповідача на її користь безпідставно набуті грошові кошти в загальній сумі 19 119,21 грн, інфляційні втрати за період із 8 жовтня 2019 року по 5 серпня 2021 року в сумі 1 638,12 грн та 3 % річних за період із 8 жовтня 2019 року по 5 серпня 2021 року в сумі 684,84 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами існують договірні відносини щодо виконання умов договорів позики, тому положення статті 1212 ЦК України не застосовуються до правовідносин, що склалися між ОСОБА_1 та ТОВ «Веллфін», і підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Купенка М.С. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не розглянув частину пред`явлених позовних вимог про визнання зобов`язань за договорами позики припиненими та в порушення вимог статті 265 ЦПК України жодним чином не мотивував оскаржуване рішення в цій частині, в тому числі відхилення правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, положень статті 599 ЦК України та пунктів 6.2. договорів позики, на які містилися посилання у позовній заяві. Позивач внаслідок проведення ряду платежів на користь кредитора здійснила повне погашення заборгованості за чотирма договорами, однак відповідач не визнає факту припинення договорів з дати погашення боргу, тому вона звернулася до суду із позовом про захист прав споживача шляхом визнання зобов`язання припиненим. При цьому, через неправильне застосування норм статті 1212 ЦК України суд неправомірно відмовив позивачу у задоволенні її вимог про стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів, адже договірні відносини між сторонами припинились в момент повного погашення заборгованості, відтак всі отримані відповідачем від позивача кошти після припинення правовідносин за договорами позики є не переплатою за договорами позики, а набутими без достатньої правової підстави коштами. Неналежно дослідивши докази у справі та характер спірних правовідносин, районний суд при ухваленні рішення помилково послався на правову позицію Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, не врахувавши висновки Верховного Суду щодо питання судової реалізації кондиційних зобов`язань.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Веллфін» було укладено чотири договори позики, а саме:

19 листопада 2018 року договір позики № 636815 на суму 1 500 грн на споживчі потреби строком на 21 день: з 19 листопада 2018 року по 10 грудня 2018 року, зі сплатою 1,9 % в день на суму позики (а.с. 8-12);

17 травня 2019 року договір позики № 865550 на суму 2 000 грн на споживчі потреби строком на 30 днів: з 17 травня 2019 року по 16 червня 2019 року, зі сплатою 1,8 % в день на суму позики (а.с. 20-24);

17 липня 2019 року договір позики № 928664 на суму 3 000 грн на споживчі потреби строком на 15 днів: з 17 липня 2019 року по 1 серпня 2019 року, зі сплатою 1,8 % в день на суму позики (а.с. 30-34);

12 березня 2020 року договір позики № 1218582 на суму 3 000 грн на споживчі потреби строком на 30 днів: з 12 березня 2020 року по 11 квітня 2020 року, зі сплатою 1,8 % в день на суму позики (а.с. 52-56).

Позивач у визначені договорами строки та згідно погоджених графіків розрахунків суми позики та проценти не сплачувала, утім оплату зазначених сум здійснила після встановлених договорами строків, що відповідачем не заперечувалося.

Натомість, із наданих ТОВ «Веллфін» на адвокатський запит представника позивача - Купенка М.С. розрахунків заборгованості за договорами позики вбачається, що відповідач не вважає, що зобов`язання ОСОБА_1 за договорами позики припинені у зв`язку зі сплатою сум основної частини суми заборгованості та процентів, про що свідчить нарахування останнім відсотків після вказаних дат (а.с. 13-15, 25, 26, 35-37, 57-60).

Позивач вказувала, що після спливу визначеного договорами строку кредитування право кредитодавця нараховувати відсотки припиняється, у зв'язку з чим у неї виникли переплати за чотирма договорами позики на загальну суму 19 119,21 грн, які вона вважає безпідставно набутими відповідачем грошовими коштами, зарахованими ним у рахунок погашення основних та додаткових процентів, передбачених умовами договорів.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (стаття 264 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила визнати її зобов`язання перед ТОВ «Веллфін» за чотирма договорами позики припиненими з дат погашення основних сум заборгованості та стягнути з відповідача на її користь безпідставно набуті грошові кошти, інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми по одному із договорів позики.

Однак, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову з підстав того, що між сторонами існують договірні відносини щодо виконання умов договорів позики, тому положення статті 1212 ЦК України у даному випадку не застосовуються до спірних правовідносин, суд першої інстанції не розглянув пред`явлені позовні вимоги про визнання зобов`язань припиненими та в порушення вищевказаних процесуальних норм жодним чином не мотивував оскаржуване рішення в цій частині, а тому фактично спір між сторонами щодо припинення зобов`язань за договорами позики залишився не вирішеним в судовому порядку, що не відповідає завданням та основним засадам цивільного судочинства.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання зобов`язань припиненими, ОСОБА_1 зазначала про те, що внаслідок проведення низки платежів на користь ТОВ «Веллфін»вона здійснила повне погашення заборгованості за чотирма договорами, а саме: 23 січня 2019 року за договором позики № 636815 від 19 листопада 2018 року; 16 липня 2019 року за договором позики № 865550 від 17 травня 2019 року; 8 жовтня 2019 року за договором позики № 928664 від 17 липня 2019 року; 15 січня 2021 року за договором позики № 1218582 від 12 березня 2020 року; однак відповідач не визнає факту припинення її зобов'язань за цими договорами з дати погашення боргів та продовжує нараховувати основні та додаткові проценти за договорами позики після спливу строку кредитування.

Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Таким чином, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку користування позиченими грошовими коштами.

Згідно із вимогами статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 та від 4 липня 2018 року в справі № 10/11534/13-ц, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

У постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, зі спливом строку, на який була надана позика, припиняється право позикодавця нараховувати проценти за договором.

Тобто, позикодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії договору позики, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.

Після настання строку виконання кредитор має право (за наявності підстав) на отримання компенсаційних виплат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, однак має звернутись із такими вимогами до боржника, а не самовільно здійснювати такі нарахування.

Встановлено, що 19 листопада 2018 року між сторонами укладено в електронному вигляді договір позики № 636815 на суму 1 500 грн на умовах, що позика надається строком на 21 день до 10 грудня 2018 року та сплатою основних процентів за користування позикою у розмірі 1,9 % від суми позики, але не менше ніж 50 грн за перший день користування, та у розмірі 1,9 % від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики.

У разі якщо позичальник не повернув суму позики у встановлений строк, нарахування основних процентів проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення. Крім того, додатково до основних процентів, на вимогу позикодавця, доведену до позичальника шляхом розміщення відповідного повідомлення в особистому кабінеті, позичальник зобов`язаний сплатити 1,9 % від суми позики за кожен день прострочення. При цьому нарахування процентів проводиться в момент внесення позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів (пункт 1.5.2. договору).

Згідно графіку розрахунків до цього договору позики сукупна вартість позики складає 2 120 грн, з яких: 1500 грн - сума позики, 620 грн - сума нарахованих процентів.

Із розрахунку заборгованості за договором позики № 636815 від 19 листопада 2018 рокувидно, що 23 січня 2019 року позивач повністю сплатила на користь відповідача зазначені суми по тілу кредиту та процентів за користування позикою.

Окрім того, 17 травня 2019 року між сторонами укладено в електронному вигляді договір позики № 865550 на суму 2 000 грн на умовах, що позика надається строком на 30 днів до 16 червня 2019 року та сплатою основних процентів за користування позикою у розмірі 1,8 % від суми позики, але не менше ніж 50 грн за перший день користування, та у розмірі 1,8 % від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики.

У разі якщо позичальник не повернув суму позики у встановлений строк, нарахування основних процентів проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення. Крім того, додатково до основних процентів, на вимогу позикодавця, доведену до позичальника шляхом розміщення відповідного повідомлення в особистому кабінеті, позичальник зобов`язаний сплатити 2,0 % від суми позики за кожен день прострочення. При цьому нарахування процентів проводиться в момент внесення позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів (пункт 1.5.2. договору).

Згідно графіку розрахунків до цього договору позики сукупна вартість позики складає 3 094 грн, з яких: 2 000 грн - сума позики, 1 094 грн - сума нарахованих процентів.

Із розрахунку заборгованості за договором позики № 865550 від 17 травня 2019 року видно, що 16 липня 2019 року позивач повністю сплатила на користь відповідача зазначені суми по тілу кредиту та процентів за користування позикою.

17 липня 2019 року між сторонами укладено в електронному вигляді договір позики № 928664 на суму 3 000 грн на умовах, що позика надається строком на 15 днів до 1 серпня 2019 року та сплатою основних процентів за користування позикою у розмірі 1,8 % від суми позики, але не менше ніж 50 грн за перший день користування, та у розмірі 1,8 % від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики.

У разі якщо позичальник не повернув суму позики у встановлений строк, нарахування основних процентів проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення. Крім того, додатково до основних процентів, на вимогу позикодавця, доведену до позичальника шляхом розміщення відповідного повідомлення в особистому кабінеті, позичальник зобов`язаний сплатити 2,0 % від суми позики за кожен день прострочення. При цьому нарахування процентів проводиться в момент внесення позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів (пункт 1.5.2. договору).

Згідно графіку розрахунків до цього договору позики сукупна вартість позики складає 3 810 грн, з яких: 3 000 грн - сума позики, 810 грн - сума нарахованих процентів.

Із розрахунку заборгованості за договором позики № 928664 від 17 липня 2019 року видно, що 8 жовтня 2019 року позивач повністю сплатила на користь відповідача зазначені суми по тілу кредиту та процентів за користування позикою.

Також, 12 березня 2020 року між сторонами укладено в електронному вигляді договір позики № 1218582 на суму 3 000 грн на умовах, що позика надається строком на 30 днів до 11 квітня 2020 року та сплатою основних процентів за користування позикою у розмірі 1,8 % від суми позики, але не менше ніж 50 грн за перший день користування, та у розмірі 1,8 % від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики.

У разі якщо позичальник не повернув суму позики у встановлений строк, нарахування основних процентів проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення. Крім того, додатково до основних процентів, на вимогу позикодавця, доведену до позичальника шляхом розміщення відповідного повідомлення в особистому кабінеті, позичальник зобов`язаний сплатити 2,0 % від суми позики за кожен день прострочення. При цьому нарахування процентів проводиться в момент внесення позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів (пункт 1.5.2. договору).

Згідно графіку розрахунків до цього договору позики сукупна вартість позики складає 4 620 грн, з яких: 3 000 грн - сума позики, 1 620 грн - сума нарахованих процентів.

Із розрахунку заборгованості за договором позики № 1218582 від 12 березня 2020 року видно, що 15 січня 2021 року позивач повністю сплатила на користь відповідача зазначені суми по тілу кредиту та процентів за користування позикою.

Враховуючи, що після закінчення строку кредитування у позикодавця були відсутні правові підстави нараховувати передбачені договорами проценти, дії ТОВ «Веллфін», як фінансової установи, щодо нарахування ОСОБА_1 основних та додаткових процентів за користування позикою є неправомірними та свідчать про порушення прав останньої.

Оскільки позивач виконала зобов`язання за договорами позики у повному обсязі, підстави вважати її зобов`язання невиконаними відсутні, що відповідно до вимог закону є підставою для припинення зобов`язань за такими договорами.

Подібних висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 27 квітня 2022 року у справі № 477/33/20 (провадження № 61-2817св21) та від 25 травня 2022 року у справі № 570/1657/18 (провадження № 61-7781св21).

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пунктів 6.2. договорів позики у разі надходження на поточний рахунок позикодавця грошових коштів від позичальника в достатньому обсязі для сплати заборгованості, зобов`язання позичальника вважаються належно виконаними і у такому випадку договір позики припиняє свою дію з дати зарахування грошових коштів на рахунок позикодавця.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За таких обставин із моменту виконання у повному обсязі зобов`язань, визначених змістом договорів позики, а саме щодо сплати тіла кредиту та процентів за користування позикою, зобов`язання позивача за цими договорами припинилися, і нараховувати передбачені договором проценти за позикою після спливу визначеного договором строку законом не передбачено.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 8 травня 2019 року в справі № 760/16670/16-ц, від 19 червня 2019 року в справі № 498/1105/15-ц, від 28 серпня 2019 року в справі № 469/1578/16-ц, від 9 червня 2021 року в справі № 759/8017/18, від 16 червня 2021 року в справі 363/2630/18 та інших судових рішення суду касаційної інстанції.

Згідно із частинами першою та другою статті 5 ЦПК України, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20).

Особливість спорів про захист інтересу у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань полягає в тому, що позивач просить суд підтвердити (визнати) існуючий стан прав і обов`язків у договірних відносинах з іншою стороною для правової визначеності сторін договору в цих відносинах, однакового розуміння ними своїх прав та обов`язків за цим договором.

Одним зі способів захисту, який передбачений частиною другою статті 16 ЦК України, є визнання права.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язання містить дві нерозривно поєднані складові - обов`язок боржника вчинити дію або утриматись від її вчинення та право кредитора вимагати виконання цього від боржника.

Виходячи з наведеного, способами захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань можуть бути: 1) визнання права позивача; 2) визнання відсутнім (припиненим) обов`язку позивача; 3) визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача.

Схожі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 910/14224/20 (провадження № 12-20гс22)).

У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права чи інтересу та припинення дій, які порушують це право або інтерес. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу в потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. При цьому правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У справі, яка розглядається, позивач фактично обрала спосіб захисту у вигляді визнання судом припиненими зобов`язань перед ТОВ «Веллфін»за договорами позики (кредиту) внаслідок їх повного виконання, проведеного належним чином, але цього ТОВ «Веллфін» не визнає, продовжуючи нарахування процентів після спливу строку кредитування та погашення боргів за договорами.

За таких обставин позивачу недоступні інші можливості захисту її прав, тому нею заявлено до суду вимогу про захист охоронюваного законом інтересу у правовій визначеності на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України та статті 599 ЦК України, як превентивний спосіб захисту у правовідносинах між позивачем і відповідачем, який має забезпечити, щоб обидві сторони могли знати свої права та обов`язки за договорами позики та діяти, не порушуючи їх.

Подібний висновок викладено у пункті 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 910/14224/20 (провадження № 12-20гс22)).

Виходячи із конкретних обставин цієї справи, обраний позивачем спосіб захисту порушеного інтересу, у частині вимог про визнання зобов'язань за договорами позики припиненим, є ефективним у правовій визначеності щодо належного виконання нею зобов`язань за цими договорами, а тому така позовна вимога підлягає задоволенню.

Натомість колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «Веллфін» сплачених на виконання договорів позики грошових коштів, як безпідставно набутих, на підставі положень статті 1212 ЦК України з огляду на таке.

Відповідно до статті 636 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Істотними умовами згідно положень статті 1054 ЦК України є сума кредиту, строк повернення, розмір кредиту.

Згідно змісту цієї статті кредитний договір є укладеним з моменту досягнення згоди сторонами за всіма істотними умовами договору, оформленої письмовим договором.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Виходячи із норм статті 1212 ЦК України, правова природа безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовимиактами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін.

Згідно частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Звертаючись до суду з позовом, зокрема, про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів (стаття 1212 ЦК України), ОСОБА_1 не надала суду докази, що підтверджують ці обставини, оскільки ці кошти сплачувались нею на погашення кредитних зобов`язань.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Згідно з частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Результат системного аналізу зазначених положень закону та судової практики дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чизбереженим без достатніх правових підстав,якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунено за допомогою інших, спеціальних способів захисту, зокрема і застосування наслідків нікчемного договору. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як свідчать матеріали справи, з позовними вимогами про застосування наслідків недійсності (нікчемності) договорів в частині нарахування відсотків поза межами строків позик і встановлення підвищених відсотків ОСОБА_1 не зверталася та вказані вимоги не були предметом розгляду районного суду, відповідно суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів, оскільки правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог.

Наведене узгоджується з висновками, які містяться у постановах Верховного Суду від 4 лютого 2021 року у справі № 638/19467/15-ц(провадження № 61-1764св20) та від 7 липня 2021 року у справі № 165/2346/17-ц (провадження № 61-3843св21).

Крім того, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних є похідними від інших позовних вимог ОСОБА_1 щодо кондиційних зобов`язань між сторонами, а відтак правильно не задоволенні судом у межах даної справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що всі отримані відповідачем від позивача кошти після припинення правовідносин за договорами позики є не переплатою за договорами позики, а набутими без достатньої правової підстави коштами відповідно до статті 1212 ЦК України не заслуговують на увагу.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

У постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року в справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022св22) зазначено, що: «тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів».

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відтак, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 сплатила ТОВ «Веллфін» на виконання умов (пунктів) договорів позики, які не визнанні недійсними (нікчемними) грошові кошти, знаючи, що між нею та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів після повного виконання зобов`язання щодо сплати основного боргу та процентів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясувавши обставини справи і правильно застосувавши положення статті 1212 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 листопада 2022 рокувідповідно до статті 376 ЦПК України - скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання зобов`язань припиненимиз ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позову.

В іншій частині, а саме щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі положень статті 375 ЦПК України, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у судах апеляційної та касаційної інстанцій, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Позивач була звільнена судами від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог на користь держави в особі Державної судової адміністрації України стягується судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій у загальному розмірі 9 080 грн.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання зобов`язань припиненими скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Визнати зобов`язання ОСОБА_1 перед товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» припиненими: із 23 січня 2019 року за договором позики № 636815 від 19 листопада 2018 року; із 16 липня 2019 року за договором позики № 865550 від 17 травня 2019 року; із 8 жовтня 2019 року за договором позики № 928664 від 17 липня 2019 року; із 15 січня 2021 року за договором позики № 1218582 від 12 березня 2020 року.

В іншій частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року залишити без змін.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 9 080,00 грн (дев`ять тисяч вісімдесят гривень) судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко