Справа № 216/8441/14-ц
провадження 2/216/60/23
РІШЕННЯ

іменем України

18 квітня 2023 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Кузнецова Р.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Гулковського О.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №4 приміщення суду в місті Кривому Розі Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради про витребування майна з незаконного володіння,-

встановив:

13 лютого 2017 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим що сторони мають у спільній частковій власності домоволодіння АДРЕСА_1 (далі-домоволодіння). 30.05.1995 року був укладений нотаріально посвідчений договір міни, згідно якого позивач отримав право на 2/5 частини Домоволодіння. Власником 3/5 частини Домоволодіння є Відповідач. Сторони постійно проживають у Домоволодінні. Земельна ділянка не приватизована. У користуванні Позивача знаходиться частина будинку ближче до АДРЕСА_2 (нумерація за планом Будинку від 15.10.2014 року технічного паспорту Домоволодіння від 15.10.2014 року). У користуванні Позивача також перебувають господарські будівлі: Літня кухня Б, гаражі П і Р, вбиральня О, літній душ Л (літерація за Схематичним планом земельної ділянки Технічного паспорту Домоволодіння від 15.10.2014). У користуванні Позивача перебуває північна частина городу. У користуванні Відповідача знаходиться інша частина будинку, яка розташована далі від АДРЕСА_3 та ближче до городу (приміщення 2.1-2.4, 3.1-3-6) (нумерація за планом Будинку від 15.10.2014 року технічного паспорту Домоволодіння від 15.10.2014 року). У користуванні Відповідача також перебувають господарські будівлі: літня кухня И, сарай Г, вбиральня М (літерація за Схематичним планом земельної ділянки Технічного паспорту Домоволодіння від 15.10.2014). У користуванні Відповідача перебуває південна частина городу. Відповідач створює перешкоди позивачу у доступі до самочинно збудованого гаражу Р та сараю Г, який перебудований відповідачем ОСОБА_3 в два гаражі та до північної частини городу. Напроти входу до гаражу Р відповідач ОСОБА_3 викопав яму глубиною 0.3 м., у зв`язку з чим позивач позбавлений доступу до своєї частини городу та гаражу «Р». Влітку Відповідач висаджує напроти входу до гаражу Р квіти. Узимку напроти входу до гаражу Р Відповідач насипає кучу з побутових відходів, снігу інших речей. Більш того Відповідач паркує автомобіль напроти входу до гаражу Р, автомобіль Відповідача перешкоджає Позивачу доступу до гаражу Р та частини городу, якою Позивач користується. А також відповідач побудував металеві ворота (огородження) між стіною сараю Г та частиною городу, якою користується Позивач, яке унеможливлює вільний прохід з двору вздовж задньої частини сараю Г та до літньої кухні Б, та до межі з сусіднім домоволодінням АДРЕСА_4 . Відсутність такого доступу створює Позивачу перешкоду у технічному утриманні поточного ремонту літньої кухні Б сараю В, а саме: стіни вказаних побудов з боку домоволодіння АДРЕСА_4 . При цьому Відповідач стверджує, що частину двору загального користування напроти частини будинку, якою користується відповідач, також перебуває у виключному користуванні Відповідача. Таким чином відповідачі в порушення ст. 358 ЦК України здійснюють своє право спільної часткової власності на домоволодіння без згоди Позивача - співвласника. Також Відповідач порушує право Позивача на користування побудовами, які перебувають у власності Позивача. Тому Позивач має право в порядку ст. 391 ЦК України вимагати усунення таких перешкод. Він просить суд, витребувати з незаконного володіння у відповідачів належну позивачу частку майна в праві власності 2/5 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , а саме: сарай Г, самочинно переобладнаний відповідачами в два гаражі і визнати за позивачем право володіння зазначеним майном; зобов`язати відповідачів відновити вільній доступ до гаражу Р, шляхом усунення за власний рахунок ями, яка перешкоджає вільному проходу пішоходу або проїзду автомобіля до вказаного гаражу; зобов`язати відповідачів на території спільної земельної ділянки вказаного домоволодіння не паркувати автомобілі, заборонити збирати сніг або інші речі, якщо таке створює будь-які перешкоди до вільного проходу або проїзду автомобіля до гаражу Р та до сараю Г; зобов`язати відповідачів відновити вільній доступ до будівель домоволодіння, яким користується Позивач, а саме: літньої кухні Б, сараю В, сараю Г уздовж межі з земельною ділянкою сусіднього домоволодіння АДРЕСА_4 , шляхом знесення металевих воріт (огорожі) між стіною сараю Г та частиною городу, якою користується позивач.

13 лютого 2017 року представник відповідача надав заперечення в яких зазначив, що як вбачається із матеріалів справи відповідачем надано технічний паспорт виготовлений станом на 15 жовтня 2014 року на житловий будинок АДРЕСА_1 (стор.11-16 справи) та повідомлення з КП ДОР «Криворізьке БТІ» (стор. 17-18 справи) згідно якого при обстеженні 2/5 частин зазначено домоволодіння виявлено самочинне будівництво: Житловий будинок «А-1» після реконструкції, Літня кухня «Б» після реконструкції, Сарай «В» після реконструкції, Гараж «П», Гараж «Р». За рахунок реконструкції житлового будинку «А-1», загальна площа складає 125,8 кв.м., житлова площа складає 79,3 кв.м. Тобто, гараж П та гараж Р, є самочинним будівництвом, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України «Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил». Документів, які б підтверджували право власності на гараж П та гараж Р, позивачем не надано, як і не надано документів які б підтверджували відведення земельних ділянок для будівництва зазначених гаражів. А тому згідно з ч. 2 ст. 376 ЦК України «Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього». Так як позивачем на надано правовстановлюючих документів про право власності на зазначені гаражі, це свідчить про відсутність відповідного права на них, що в свою чергу свідчить про те, що позивач не може вимагати усунення перешкод у користування зазначеними гаражами, так як він не є власником зазначених будівель.

Позивач та його представник під час розгляду справи позов підтримали та наполягали на його задоволенні.

Відповідач та його представник до суду не з`явились, причини неявки не повідомили.

Представник виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала заяву про розгляд справи за відсутності представника виконкому.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачу ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на праві приватної власності на підставі Договору міни від 30.05.1995, посвідченого приватним нотаріусом, належить 2/5 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , в склад якого входить: кухня 1.1., житлові кімнати 1-2,1-3,1-4,1-5), тамбур 1-6, загальною площею 47,2 кв.м. в том числі житловою площею 35.5 кв. м, підсобні приміщення: літня кухня, сарай В, Г, вбиральня К, які розташовані на земельній ділянці 1538 кв.м. (Том 2 а.с. 211).

Поряд з цим, відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 05.11.1975 року Державним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за №5852, та реєстраційного посвідчення Криворізького міського БТІ від 19.11 1975 року, належить 2/5 частки житлового будинку АДРЕСА_6 , а власницею 1/5 частки вищевказаного Домоволодіння є ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.03.1996, зареєстрованого в реєстрі за №3-299 (Том 1 а.с. 83-84, Том 2 а.с. 201). При цьому, у заповіті зазначено, що спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з: 1/5 частки житлового будинку А-1, житлової прибудови А1-1, площею 95,6 кв.м., літньої кухні Б, сараю В, сараю Г, душу З, літньої кухні И, водоколонки І, ІІІ, замощення, паркан №1-3, які розташовані на земельній ділянці 1538 кв.м., за адресою: АДРЕСА_7 .

У позові позивач просить витребувати з незаконного володіння у відповідачів сарай Г, самочинно переобладнаний відповідачами в два гаражі і визнати за позивачем право володіння зазначеним майном, проте суд не вбачає підстав для задоволення вказаної вимоги з огляду на таке.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України).

Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності застосуванням передбачених законодавством заходів. Регулювання, наведене в Главі 29 ЦК України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Таким чином, предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16-ц, провадження № 14-208цс18, зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

У даному випадку, з наведених вище правоустановчих документів на домоволодіння, зважаючи на розмір часток кожного зі співвласників, вбачається, що позивач ОСОБА_1 не є одноосібним власником гаражу «Г», останньому належить лише 1/10 частка домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_7 , до складу якого входить й сарай «Г», а тому його вимоги про витребування з незаконного володіння відповідачів сараю «Г» та визнання права власності на нього, є необґрунтованими. До того ж, позивачем не доведено факту незаконного заволодіння відповідачами вказаним майном, жодних доказів цього матеріали справи не містять.

Слід звернути увагу, що відповідно до уточненої позовної заяви ОСОБА_1 просив усунути йому перешкоди у користуванні об`єктами нерухомості, однак зазначив й про порушення його прав як користувача земельної ділянки.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, саме власник земельної ділянки або її користувач має право вимагати усунення відповідних перешкод.

Аналогічний висновок зазначено у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.07.2022 у справі №556/1437/19.

У справі, яка розглядається позивач ОСОБА_1 разом з іншими співвласниками є фактичними користувачами земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_5 , межі якої, площа та конфігурація в установленому законом порядку не визначені та будь-якого документу про право власності чи про оренду цієї земельної ділянки вони не мають. Ця земельна ділянка не має кадастрового номеру, тобто вона не є об`єктом цивільних прав. Відсутність цивільного права не підлягає захисту.

При цьому, заявлені позивачем вимоги про зобов`язання відповідачів відновлення вільного доступу до гаражу Р, шляхом усунення за власний рахунок ями, яка перешкоджає вільному проходу пішоходу або проїзду автомобіля до вказаного гаражу; заборони паркувати автомобілі, збирати сніг або інші речі, відновлення вільного доступу до будівель Домоволодіння, яким користується позивач, а саме: літньої кухні Б, сараю В, сараю Г уздовж межі з земельною ділянкою сусіднього домоволодіння АДРЕСА_4 , шляхом знесення металевих воріт (огорожі) між стіною сараю Г та частиною городу, якою користується позивач є похідними від вимог про витребування майна з незаконного володіння, тому не підлягають задоволенню, у зв`язку з їх недоведеністю.

Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З наведених норм процесуального закону вбачається, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на такі обставини, враховуючи відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів спричинення позивачу перешкод в користуванні часткою домоволодіння, внаслідок неправомірних дій відповідача, а також відсутність доказів незаконного заволодіння відповідачами майном позивача, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 316, 317, 319, 391 ЦК України, статтями ст.ст. 5-8, 12-19, 23, 82, 89, 128, 258-259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України суд,-

ухвалив:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради про витребування майна з незаконного володіння відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП невідомий, місце проживання: АДРЕСА_5 ;

- відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП невідомий, місце проживання: АДРЕСА_5 ;

- відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП невідомий, місце реєстрації: АДРЕСА_5 ;

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Виконком Центрально-Міської районної у місті ради , місцезнаходження: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Свято-Миколаївська, 27.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Суддя Р.О.КУЗНЕЦОВ