ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1964/23 Справа № 213/4914/21 Суддя у 1-й інстанції - Мазуренко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 213/4914/21

провадження № 22-ц/803/1964/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,

суддів: Мірути О.А., Хейло Я.В.,

за участю секретаря судового засідання - Тимофєєвої В.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

третя особа - Відділ реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради,

третя особа - Виконавчий комітет Інгулецької районної у місті ради, як орган опіки та піклування,

третя особа - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 213/4914/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який також діє як законний представник неповнолітньої ОСОБА_4 , треті особи - Відділ реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради, Виконавчий комітет Інгулецької районної у місті ради як орган опіки та піклування, ОСОБА_5 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_7 ,

на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2022 року (суддя Мазуренко В.В.), ухваленого в приміщенні Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 17 травня 2022 року,-

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що вона є титульним власником домоволодіння АДРЕСА_1 . Домоволодіння було придбане нею в період перебування у шлюбі з ОСОБА_5 , а тому є їх спільною сумісною власністю. У вказаному будинку зареєстровані сини позивача: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , та неповнолітня донька останнього ОСОБА_4 , яка з 2008 року за вказаною адресою не проживає. Сини позивача ніколи не проживали за місцем реєстрації, обов`язки з утримання житла не виконують, оплату за комунальні послуги не здійснюють, ніяких домовленостей з приводу користування та збереження житла між ними не існує. Реєстрація відповідачів створює складнощі позивачу у сплаті надмірних комунальних платежів, які нараховуються на них, що погіршує її матеріальне становище.

Просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - домоволодінням АДРЕСА_1 .

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено: визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: домоволодінням АДРЕСА_1 .

Судове рішення мотивоване тим, що позивач є власником спірного домоволодіння. Неповнолітній ОСОБА_4 на час ухвалення рішення 15 років, з 2008 року вона не проживає, а відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ніколи не проживали у спірному будинку, оплату комунальних послуг не здійснюють. Реєстрація відповідачів у будинку, належному позивачу, завдає перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження власним майном. Домовленостей між сторонами щодо порядку користування житлом не було, перешкоди у користуванні житлом відповідачам не чинились. При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що зняття неповнолітньої ОСОБА_4 з реєстраційного обліку не порушить її права та інтереси, оскільки вона фактично проживає в іншій країні з батьком. Крім того, наявність зареєстрованого місця проживання не дає особі підстав для набуття права володіння, користування чи розпорядження житлом. А відповідно, будучи знятою з реєстрації місця проживання в спірному домоволодінні остання не втрачає жодних майнових прав.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, ОСОБА_6 , яка є матір`ю неповнолітньої ОСОБА_4 , посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. В даному випадку неповнолітня ОСОБА_4 була позбавлена права користування житловим приміщенням, при цьому, вона залежна від дій батьків, а поведінка її батька ОСОБА_3 була направлена не в інтересах дитини. Вирішуючи справу, суд першої інстанції не встановив обставин, за яких неповнолітня ОСОБА_4 набула право користування спірним домоволодінням і що спір стосується в тому числі прав неповнолітньої особи. Крім того, сам по собі факт не проживання не може бути безумовною підставою для визнання неповнолітніх такими, що втратили право користування житлом. Також посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення без отримання письмового висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору в даній справі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_6 , а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що зняття неповнолітньої ОСОБА_4 з реєстраційного обліку в спірному домоволодінні жодним чином не порушить права неповнолітньої дитини, оскільки вона фактично мешкає за іншою адресою. Виходячи зі змісту статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це лише фіксація фактичного місця проживання особи і вона не пов`язана з будь-якими іншими правами особи. ОСОБА_4 будучи зареєстрованою в будинку не набуває за фактом реєстрації ніяких майнових прав відносно даної нерухомості, і, відповідно, будучи знятою з реєстрації в спірному домоволодінні, ніяких майнових прав не втрачає.

Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходили.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник ОСОБА_1 в судовому засіданні проти довдів апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явися, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відділу реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради в судове засідання не з`явися, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник Виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради, як орган опіки та піклування, в судове засідання не з`явися, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, просив розглянути справу за їх відсутності.

ОСОБА_6 та її представник, які діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , в судове засіданні не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

ОСОБА_1 є власником домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 03.04.2001 року.

Позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 29.12.1971 року.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є синами позивача і третьої особи ОСОБА_5 . Батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є відповідач ОСОБА_3 і ОСОБА_5 .

Місце проживання відповідачів зареєстровано в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 .

Із довідки голови вуличного комітету № 51 від 12.12.2021 року встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ніколи не проживали, а неповнолітня ОСОБА_4 з 2008 року не проживає за адресою місця реєстрації.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показав, що проживає по сусідству з позивачем з 2006 року. На той час в будинку з позивачем та її чоловіком проживала їх онука ОСОБА_4 . Сини позивачки ніколи не проживали в спірному домоволодінні. В 2008 чи 2009 році ОСОБА_3 приїхав та забрав доньку. Зі слів позивача знає, що вони проживають в Італії. Одного разу онука ОСОБА_4 приїздила до бабусі і дідуся, була вже дорослою, гостювала 2 тижні та поїхала.

Із показів свідка ОСОБА_9 встановлено, що позивач є її сусідкою. Їй відомо, що у позивача є двоє синів, однак вони не проживали з батьками. Вона з ними не знайома. В будинку позивача проживала онука ОСОБА_4 . Одного разу вона бачила ОСОБА_3 , який приїхав і забрав доньку із собою. Позивач з чоловіком проживають самі, отримують пенсії.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_7 , задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується ОСОБА_6 лише в частині визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому відповідно до принципу диспозитивності в іншій частині оскаржуване рішення апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником спірного домоволодіння. Неповнолітній ОСОБА_4 на час ухвалення рішення 15 років, з 2008 року вона не проживає. Реєстрація відповідачів у будинку, належному позивачу, завдає перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження власним майном. Домовленостей між сторонами щодо порядку користування житлом не було, перешкоди у користуванні житлом відповідачам не чинились. При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що зняття неповнолітньої ОСОБА_4 з реєстраційного обліку не порушить її права та інтереси, оскільки вона фактично проживає в іншій країні. Крім того, наявність зареєстрованого місця проживання не дає особі підстав для набуття права володіння, користування чи розпорядження житлом. А відповідно, будучи знятою з реєстрації місця проживання в спірному домоволодінні остання не втрачає жодних майнових прав.

Такий висновок суду є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За частиною 2 статті 59 ЦПК України права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

В частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми ЦК України при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, у постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Як роз`яснено в пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

За Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.

За статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Крім того, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц).

У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі № 6-57цс11 сформульована правова позиція, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням згідно зі статтею 405 ЦК України, враховуються причини її відсутності понад один рік. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Так, згідно з довідкою голови вуличного комітету № 51 від 12.12.2021 року неповнолітня ОСОБА_4 з 2008 року не проживала за адресою місця реєстрації.

ОСОБА_6 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 не надано жодних доказів на підтвердження вчинення перешкод у проживанні в спірному будинку.

З відповідними вимогами про усунення перешкод в користуванні будинком або вселення до суду ОСОБА_6 не зверталась, факт не проживання ОСОБА_4 у спірному будинку з 2008 року не спростувала. Крім того, згідно з довідкою Національного бюро реєстрації актів цивільного стану населення управління внутрішніх та територіальних справ Міністерства внутрішніх справи Італійської республіки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована з ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_2 .

Отже, вказані обставини свідчать про те, що спірний будинок не є єдиним житлом ОСОБА_4 .

За таких обставин, визнання неповнолітньої ОСОБА_4 такою, що втратила право користування спірним будинком, не може вважатись порушенням її прав на житло, оскільки фактично за вказаною адресою вона не проживає з 2008 року. При цьому, зі змісту довідки голови вуличного комітету № 51 від 12.12.2021 року випливає, що її батько ОСОБА_3 ніколи не проживав за спірною адресою, а матір знята з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , 26 грудня 2012 року та з 28 грудня 2012 року зареєстрована в за адресою: АДРЕСА_3 . Крім того, апеляційний суд враховує, що відповідно до норм цивільного законодавства неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з досягненням чотирнадцятирічного віку ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) вправі вільно обирати собі місце проживання, разом з тим, з огляду на відсутність доказів у вчиненні їй перешкод в проживанні за спірною адресою, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_4 добровільно та свідомо не проживала за вказаною адресою, що також свідчить про втрату інтересу до цього житла.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_4 отримала право на користування майном, як онука позивача, на підставі домовленості, яка виникла між членами сім`ї, не підтвердженні належними доказами та мають характер припущень.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування спірним майном як житлом. При цьому, зазначене не є порушенням прав неповнолітнього відповідача на житло, визначеного, зокрема, у статті 8 Конвенції, оскільки вона крім реєстрації місця проживання в ньому, не має жодного іншого зв`язку з ним.

Аналогічні висновки зазначені Верховним Судом в постанові від 02 листопада 2022 року у справі № 177/1251/18.

Стосовно висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання даного спору, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.

За частинами 4, 5, 6 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим.

Виконавчий комітет Інгулецької районної у місті ради, як орган опіки та піклування, брав участь у розгляді даної справи в якості третьої особи.

На виконання ухвали Дніпровського апеляційного суду від 15 березня 2023 року Виконавчим комітетом Інгулецької районної у місті ради надано висновок щодо розв`язання спору про визнання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , зі змісту якого встановлено, що, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради, з метою захисту законних прав та найкращих інтересів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , керуючись частинами 4, 5 статті 19 СК України, виконавчий комітет Інгулецької районної у місті ради, як орган опіки та піклування, вважає доцільним підтримати апеляційну скаргу ОСОБА_6 .

Разом з тим, апеляційний суд, з урахуванням фактично встановлених обставин справи, про які було зазначено вище, не погоджується з таким висновком Виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради з огляду на його недостатню обґрунтованість.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: О.А. Мірута

Я.В. Хейло

Повне судове рішення складено 26 квітня 2023 року.

Головуючий О.О. Тимченко