ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3060/23 Справа № 185/7695/19 Головуючий у першій інстанції: Врона А. О. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шлега Анна Іванівна, про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що її брат ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 поховав дружину ОСОБА_4 . Після цього у нього почались психічні розлади та небажання жити. Він не прийняв смерть дружини і через декілька місяців після її смерті став вважати її живою, відчиняв двері сусідів, вважаючи дверми своєї квартири. Його рідна дочка ОСОБА_5 телефонувала позивачці з проханням відвідувати ОСОБА_3 через його психічний стан. Він замовлювався, плутав імена, події життя. З серпня 2018 року ОСОБА_3 став відчувати симптоми онкологічного захворювання, став задихатись. В січні та лютому 2019 року він перебував більшу частину часу лише в ліжку, пересувався тільки по квартирі. В той час у нього прогресувало онкологічне захворювання. 15.02.2019 ОСОБА_3 склав заповіт на ОСОБА_2 , в якому все майно заповів відповідачці. Вважає, що відповідна психіатрична експертиза підтвердить наявність у ОСОБА_3 за життя, діагнозу: «Розлади психіки та поведінки» або інше психічне захворювання, у відповідності з яким він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Тому, позивач просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шлегою Ганною Іванівною 15.02.2019 року, яким все його майно було заповідано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; стягнути з відповідача всі судові витрати.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2022 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шлега Анна Іванівна, про визнання заповіту недійсним - відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення її позову.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України. Від ОСОБА_1 13.03.2023 надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що згідно заповіту серії ННО №167370, посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Шлегою Г.І. та зареєстрованого в Спадковому реєстрі 15.02.2019 року за №197, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заповів все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, та все те, що буде належати йому на час смерті - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 6 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Павлоградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №353 (а.с.13 т.1).

Згідно копії спадкової справи №253/2019, заведеної після померлого ОСОБА_3 , до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_6 звернулась двоюрідна сестра померлого - позивачка ОСОБА_1 (а.с. 73 т.1).

17 квітня 2019 року до нотаріуса надійшла заява від доньки померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , згідно якої остання відмовилась від прийняття спадщини на користь двоюрідної сестри спадкодавця - позивачки ОСОБА_1 (а.с. 75 т.1).

25 липня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 (а.с. 76 т.1).

Згідно письмових пояснень ПН Павлоградського міського нотаріального округу Шлега Г.І. від 15.10.2019, ОСОБА_3 звернувся до неї на прийом 15 лютого 2019 року. Прийшов він з жінкою, яку представив як знайому. ОСОБА_3 вказав, що він бажає зробити заповіт на випадок своєї смерті на ім`я ОСОБА_2 , говорив, що у нього є донька, яка постійно проживає в російській федерації. ОСОБА_3 був абсолютно адекватний, розмовляв, на всі питання відповідав, був дієздатний, усвідомлював свої дії, сумніву до його психічного стану у нотаріусу не було і підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії у нотаріусу не було. Зі слів ОСОБА_3 був складений і посвідчений заповіт, який особисто ним підписаний (а.с. 57 т.1).

Згідно листа комунального некомерційного підприємства «Павлоградська міська лікарня №1» від 15.06.2020 року №723, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на обліку у лікаря-психіатра не перебував (а.с. 127 т.1).

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №6 від 26.03.2021, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент складання та підписання заповіту 15.02.2019 року на будь-яке хронічне психічне захворювання не страждав. Також у цей період часу у нього не було й ознак будь-якого тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності або недоумства.

За своїм психічним станом на той час ОСОБА_3 міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 190-191 т.1).

В судовому засіданні місцевого суду було допитано свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Так, свідок ОСОБА_7 , медична сестра, пояснила, що за життя не було ознак психічної хвороби, неадекватності у пацієнта ОСОБА_3 .

Свідки ОСОБА_8 , знайома, ОСОБА_9 , сусідка, ОСОБА_10 , голова ОСББ «К.Маркса, 42», пояснили, що після смерті дружини ОСОБА_3 дуже сумував за померлою дружиною, був у депресії, взимку 2019 року свідки почали помічати у нього хворобливі ознаки.

Свідок ОСОБА_11 , двоюрідний брат померлого ОСОБА_3 , повідомив, що на свята в січні 2019 року ходив до нього у гості, проте ОСОБА_3 не відчинив йому, згадував дружину, як живу.

Свідок ОСОБА_12 , сусід по гаражу, вказав, що не помітив у ОСОБА_3 ознак неадекватності.

Свідок ОСОБА_13 , дочка відповідачки, вказала, що сім`я ОСОБА_14 були добрі друзі з батьками, після смерті дружини ОСОБА_3 , ОСОБА_2 йому допомагала. Свідок була присутня при поїздці до нотаріуса для складання заповіту, вказала, що у нотаріуса ОСОБА_3 був сам, мати чекала на вулиці.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Статтею 1253 ПК України передбачена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю і не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Згідно з частиною другою статті 1248 ІІК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, встановивши, що матеріали справи не містять доказів, що волевиявлення спадкодавця ОСОБА_3 на момент посвідчення заповіту від 15 лютого 2019 року не було вільним і не відповідало волі спадкодавця; приймаючи до уваги, що оспорюваний заповіт від 15 лютого 2019 року за формою відповідає вимогам закону; докази що заповіт посвідчений особою, яка не мала на це права чи з істотним порушенням вимог нотаріального посвідчення відсутні; з урахуванням належної оцінки висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, - колегія дійшла висновку про обґрунтованість висновків районного суду щодо відмови у задоволенні позову.

Доводи апелянта, що при складанні заповіту волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, оскільки у нього не було жодних мотивів складати заповіт на користь відповідача - є безпідставними та не свідчать про недійсність заповіту.

Приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шлега Г.І. перевірила дієздатність ОСОБА_3 на момент складання заповіту та встановила, що він мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним, відповідало його внутрішній волі та було спрямоване на настання наслідків, зазначених у заповіті на розпорядження належним йому майном на випадок своєї смерті, значення своїх дій він розумів. Заповідачу було роз`яснено зміст статей 1235, 1240 1241, 1244, 1254 ЦК України.

Висновку посмертної судово-психіатричної експертизи надано оцінку судом у сукупності з іншими доказами. Висновок є обгрунтованим, узгоджується із наявними у справі письмовим доказам та показами свідків.

Отже, позивач суду не надала належних і допустимих доказів, що в момент складання заповіту 15 лютого 2019 року ОСОБА_3 , за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій або вчинив цей правочин проти своєї справжньої волі, тобто, що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Сама по собі незгода позивача із волевиявленням спадкодавця не є підставою для визнання заповіту недійсним без доведення обставин і підстав недійсності такого правочину.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова