Справа № 201/831/23
Провадження № 2/201/1090/2023
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2023 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в особі головуючого - судді Батманової В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального позашкільного навчального закладу «Міський палац дітей та юнацтва» Дніпровської міської ради про визнання наказу протиправним та скасування наказу,-

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 23.01.2023 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Комунального позашкільного навчального закладу «Міський палац дітей та юнацтва» Дніпровської міської ради про визнання наказу протиправним та скасування наказу та була передана 24.01.2023 в провадження судді Батманової В.В.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що позивач є військовослужбовцем контрактної служби та на даний час проходить військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 . 3 14 вересня 2021 року був працевлаштований на посаду керівника гуртка за сумісництвом до Комунального позашкільного навчального закладу «Міський палац дітей та юнацтва» Дніпровської міської ради. З 01.11.2021 був призваний на військову службу за контрактом до військової частини НОМЕР_1 . Після чого на підприємство був наданий витяг з наказу про призначення на посаду з військової частини НОМЕР_1 від 01.11.2021 №213 та завірена копія контракту на 3 (три) роки з 01.11.2021. Та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 до 25.01.2022. З 26.01.2022 був переведений до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідним витягом від 26.01.2022 №14. Та проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 до 11.07.2022. У зв`язку з тим, що попередній контракт був для осіб рядового складу, а позивач був призначений на посаду сержантського складу був підписаний новий контракт про проходження військової служби осіб сержантського складу від 06.07.2022 терміном на 3 (три) роки. Відповідно до частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю, який діяв на момент підписання контракту за позивачем повинно зберігатися місце роботи, посада та середній заробіток. Наказом по Комунальному позашкільному навчальному закладу «Міський палац дітей та юнацтва» Дніпровської міської ради від 19.07.2022 №100 позивач був позбавлений середнього заробітку у з в`язку з прийняттям змін до статті 119 Кодексу Законів про працю, які були прийняті Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ. Відповідний витяг з наказу разом з листом отримав засобами електронного зв`язку 08.08.2022. У зв`язку з тим, що закони не мають зворотної дії у часі, зміни до статті 119 Кодексу законів про Працю повинні поширюватися лише на тих військовослужбовців, які офіційно працевлаштовані і вступають на військову службу після набрання чинності вказаним положенням просив суд скасувати пункт 2 наказу від 19.07.2022 №100 Комунального позашкільного навчального закладу «Міський палац дітей та юнацтва» Дніпровської міської ради щодо незбереження середнього за робітку військовослужбовцям на час дії особливого періоду. Зобов`язати Комунальний позашкільний навчальний заклад «Міський палац дітей та юнацтва» Дніпровської міської ради продовжити виплачувати середній заробіток на час дії особливого періоду на час виконання поточного контракту з 19.07.2022.

Представник відповідача надав відзив, в якому заперечував проти задоволення позову, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність, оскільки після внесення відповідних змін до ст. 119 КЗпП держава взяла на себе обов`язок з виплати щомісячного забезпечення за рахунок державного бюджету, знявши його з роботодавців, а тому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Позивач скористувався правом на подання відповіді на відзив в якій наполягав на задоволенні позову з підстав у ньому викладених.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, позивач є військовослужбовцем контрактної служби та на даний час проходить військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3 14 вересня 2021 року був працевлаштований на посаду керівника гуртка за сумісництвом до Комунального позашкільного навчального закладу «Міський палац дітей та юнацтва» Дніпровської міської ради, що підтверджується витягом з наказу про призначення на посаду від 13.09.2021 №99.

З 01.11.2021 був призваний на військову службу за контрактом до військової частини НОМЕР_1 . Після чого на підприємство був наданий витяг з наказу про призначення на посаду з військової частини НОМЕР_1 від 01.11.2021 №213 та завірена копія контракту на 3 (три) роки з 01.11.2021. Та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 до 25.01.2022, що підтверджується витягом з наказу військової частини НОМЕР_1 від 25.01.2022 року №16.

З 26.01.2022 був переведений до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідним витягом від 26.01.2022 №14. Та проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 до 11.07.2022, що підтверджується відповідним витягом з наказу від 11.07.2022 №171.

У зв`язку з тим, що попередній контракт був для осіб рядового складу, а позивач був призначений на посаду сержантського складу був підписаний новий контракт про проходження військової служби осіб сержантського складу від 06.07.2022 терміном на 3 (три) роки.

Наказом по Комунальному позашкільному навчальному закладу «Міський палац дітей та юнацтва» Дніпровської міської ради від 19.07.2022 №100 позивач був позбавлений середнього заробітку у з в`язку з прийняттям змін до статті 119 Кодексу Законів про працю, які були прийняті Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ. Відповідний витяг з наказу разом з листом отримав засобами електронного зв`язку 08.08.2022.

Позивач вважає пункт вказаного наказу протиправним у зв`язку з тим, що закони не мають зворотної дії у часі, зміни до статті 119 Кодексу законів про Працю повинні поширюватися лише на тих військовослужбовців, які офіційно працевлаштовані і вступають на військову службу після набрання чинності вказаним положенням.

Суд оцінює вказані твердження позивача критично з огляду на наступне.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ) внесено зміни у ч. З ст. 119 КЗпП України: слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінити словами «зберігаються місце роботи і посада».

Цей Закон № 2352-ІХ прийнятий Верховною Радою України 01.07.2022, набрав чинності 19.07.2022, отже саме з 19.07.2022 ч. З ст. 119 КЗпП України діє в такій редакції: «За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відтак, компенсація з бюджету середнього заробітку на підприємстві (в установі/ організації), де працювала особа на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється по 18.07.2022 включно, тобто до набрання чинності Закону № 2352-ІХ.

При цьому, державою мобілізованим працівникам забезпечено виплату грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року № 168 (далі - Постанова КМУ № 168).

Пунктом 1 вказаної Постанови КМУ № 168 передбачається установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінальновиконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Таким чином, держава взяла на себе обов`язок з виплати щомісячного забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил та мобілізованим працівникам та при цьому з 19.07.2022 зняла цей обов`язок з роботодавців, які в умовах війни та воєнного стану мають обмежені фінансові можливості.

Відповідно до роз`яснень Міністерства економіки України щодо застосування положень Закону № 2352-ІХ, викладених в листі від 26.07.2022 № 4711-06/52362-09, з метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом, збереження роботодавцем заробітної штати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності Законом, на думку Міністерства, слід припинити.

Разом з тим, відповідно до статті 9-1 КЗпП України підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників.

Враховуючи, що прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 2352-ІХ не визначено особливостей застосування норми частини третьої статті 119 КЗпП України, то з дня набрання чинності вказаного Закону за працівниками, призваними (прийнятими) до дня набрання чинності Законом № 2352-ІХ на військову службу, слід зберігати лише місце роботи (посаду).

Отже, з моменту набрання чинності Законом № 2352-ІХ, на думку Мінекономіки, не вбачається правових підстав для продовження виплати роботодавцем середньої заробітної плати працівникам, які були прийнятті (призвані) на військову службу до 19.07.2022.

При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Виходячи з викладеного суд надав правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. При цьому суд вважає, що це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення, а також не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

З урахуванням наведеного у сукупності суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт порушення його прав та охоронюваних законом інтересів в межах спірних правовідносин, тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального позашкільного навчального закладу «Міський палац дітей та юнацтва» Дніпровської міської ради про визнання наказу протиправним та скасування наказу слід відмовити.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 12, 13, 76-78, 81-82, 89, 130, 137, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Комунального позашкільного навчального закладу «Міський палац дітей та юнацтва» Дніпровської міської ради про визнання наказу протиправним та скасування наказу відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Батманова