Справа № 226/454/23

ЄУН № 226/454/23
Провадження №2/226/104/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2023 року Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Клепка Л.І.,

при секретарі Філіпповській Т.Г.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Мирноград Донецької області в порядку спрощеного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення виплат, належних працівнику при звільненні, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого на підставі договору про надання правничої допомоги діє адвокат Логвиненко С.С., звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення виплат, належних працівнику при звільненні, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування вимог зазначив, що з 21.11.2022 по 07.02.2023 позивач перебував у трудових відносинах з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська». 07.02.2023 року його було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. При звільненні відповідач своєчасно не провів з ним остаточного розрахунку та не виплатив йому нараховану за лютий 2023 року заробітну плату в розмірі 3 543,38 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 17 219,89 грн. Загальна сума заборгованості склала 20 763,27 грн. 09.02.2023 він звернувся до відповідача з заявою про виплату йому заборгованості. Разом з тим, заборгованість сплачена не була. Тому позивач просить суд стягнути вказану суму з відповідача на його користь в судовому порядку та, крім цього, стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 09.02.2023 по день постановлення судового рішення, виходячи з його середньоденного заробітку в розмірі 2145,86 гр., понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 7000 грн., а також сплачений ним при зверненні судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Згідно відзиву на позовну заяву відповідач позов не визнає повністю і просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. При цьому погоджується, що невиплачені позивачу суми при звільненні після утримання обов`язкових податків і зборів складають 20763,27 грн. В день звільнення 07.02.2023 позивач, отримавши на руки трудову книжку, з вимогою про розрахунок до бухгалтерії не звертався. Заява про звільнення з роботи також такої вимоги не містить. Отже, на думку відповідача, позивач погодився з тим, що остаточний розрахунок з ним відповідач здійснить на власний розсуд, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідач вважає безпідставними. Також звертає увагу суду на те, що з заявою про здійснення розрахунку при звільненні з роботи позивач звернувся 09.02.2022, тому період затримки розрахунку має обчислюватися з наступного дня після звернення працівника до роботодавця, а не з 09.02.2023, як просить позивач. В разі ж, якщо суд дійде іншого висновку в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач просить суд взяти до уваги складне фінансове становище підприємства, яке має заборгованість перед контрагентами, бюджетом, по ЄСВ, по пільговим пенсіям, заборгованість з заробітної плати перед працівниками та застосувати принцип співмірності, обмеживши суму середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні заборгованою сумою заробітної плати, що слугуватиме розумному балансу між інтересами працівника і роботодавця.

В питанні покладення на відповідача витрат на правову допомогу в сумі 7000 грн. відповідач зазначає, що розмір таких витрат відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України має бути співмірним із складністю справи, обсягом виконаної роботи і витраченим на це адвокатом часом та відповідати критерію їх розумності. На думку відповідача розмір витрат на правничу допомогу з урахуванням даної справи та її конкретних обставин є завищеним, оскільки не відповідає критеріям обгрунтованості і розумної необхідності.

Розгляд справи здійснюється у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін сторони не заявили.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, надав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Встановивши характер спірних правовідносин, дослідивши надані суду докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 в період з 21.11.2022 року по 07.02.2023 року перебував у трудових відносинах з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», працюючи прохідником підземним 5 розряду з повним робочим днем у шахті. 07.02.2023 його було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 ч.1 КЗпП України, що підтверджується записами його трудової книжки (а.с.11 на звороті).

Згідно довідки Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» від 28.02.2023 загальна заборгованість перед позивачем на час його звільнення після відрахування необхідних податків і зборів складає 20763.27 грн., з яких 3543,38 грн. заробітна плата за лютий 2023 року та 17219,89 грн. - компенсація за невикористану відпустку (а.с.14).

Як вбачається з вхідного штампу ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», письмову вимогу позивача про виплату належних йому при звільненні сум відповідач отримав 09.02.2023 (а.с.13).

Середньоденна заробітна плата позивача, розрахована роботодавцем відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати №100 від 08.02.1995 року, складає 2145,86 грн. (а.с.15).

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються нормами трудового законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація відповідно до ст.117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Факт невиплати позивачу належних йому при звільненні сум в загальному розмірі 20763,27 грн., до складу яких входить заробітна плата за лютий 2023 в сумі 3543,38 грн. та компенсація за невикористану відпустку в сумі 17219,89 грн., відповідачем не заперечується. Так як на час постановлення судом рішення вказана сума позивачу не виплачена, вона має бути стягнута з відповідача на користь позивача в судовому порядку. Доводи відповідача, що не заявивши при звільненні з роботи вимогу про здійснення остаточного розрахунку, позивач погодився на те, що такий розрахунок буде здійснено на власний розсуд роботодавця, є такими, що суперечать вимогам законодавства і не приймаються судом до уваги.

Вирішуючи питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного.

За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Нездійснення роботодавцем виплати належних звільненому працівникові сум у день звільнення (стаття 116 КЗпП України) є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що передбачено статтею 117 КЗпП України.

Згідно абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 (надалі Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню, а середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку).

Як встановлено судом на підставі досліджених доказів, зокрема довідки відповідача від 28.02.2023, середньоденний заробіток позивача, розрахований згідно Постанови КМУ №100 від 08.02.1995, складає 2145,86 грн.(а.с.15).

Після звільнення з роботи позивач вперше звернувся до відповідача з вимогою про здійснення з ним остаточного розрахунку 09.02.2023 (а.с.13).

Отже, період розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має визначатися з наступного дня після отримання відповідачем заяви про проведення остаточного розрахунку, як на це звертає увагу представник відповідача, а не з 09.02.2023, як зазначає позивач в позовній заяві, по день постановлення рішення, виходячи з його середньоденної заробітної плати в розмірі 2145,86 грн. Період розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 10.02.2023 по день постановлення рішення складає 51 робочий день, а сума середнього заробітку рівняється 109438,86 грн. (2145,56 х 51).

Згідно рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року (справа № 1-11/2012), одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними із нею.

Так як оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру, суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Судом встановлено, що позивач пропрацював у відповідача менше трьох місяців. Заборгованість з заробітної плати за лютий 2023 року (до 07.02.2023 року моменту звільнення відповідача) склала всього 3543,38 грн., компенсація за невикористану відпустку - 17219,89 грн. В тому ж місяці, через декілька днів після звільнення, був працевлаштований на інше підприємство. На день звернення до суду, як зазначає позивач в позовній заяві, затримка розрахунку становила 29 робочих днів, а на день розгляду справи по суті 51 день. Сума середнього заробітку за цей період рівняється 109438,86 грн., що в п`ять разів більше самої заборгованості і не є співмірною.

Отже, беручи до уваги зазначене, а також неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі, характером цієї заборгованості суд вважає за можливе, враховуючи нестабільний фінансовий стан підприємства, на що вказують довідки відповідача, зменшити розмір відшкодування, яке підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасне проведення з ним остаточного розрахунку, до 20000 грн., що буде достатньою сатисфакцією позивачу та сприятиме досягненню справедливого балансу між захистом прав працівника і додержанням принципів справедливості, а також співмірності у трудових відносинах.

Таким чином, вимога позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає частковому задоволенню.

Приймаючи рішення по вимозі позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу, суд враховує наступне.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження витрат, понесених на правову допомогу, до позовної заяви позивачем додано Договір про надання правничої допомоги від 14.02.2023, додаток до Договору, згідно якого сторони узгодили, що розмір гонорару адвоката за Договором є фіксованим і складає 7000 грн., попередній розрахунок послуг, згідно з яким погодинна оплата гонорару встановлюється у сумі 1000 грн. за 1 годину, та акт виконаних робіт від 21.03.2023, за яким на надання усних консультацій витрачено 1 годину, ознайомлення з документами, які мають відношення до справи 2 години, аналіз судової практики 1 година, складання та надсилання адвокатського запиту 1 година, складання позовної заяви 3 години, що в цілому становить 9 годин. Так як розмір гонорару адвоката сторони визначили на рівні 7000 грн., які згідно довідки адвоката були сплачені позивачем 21.03.2023, вказану суму позивач просить стягнути з відповідача на його користь.

Відповідач вважає зазначений розмір витрат на надання правової допомоги завищеним та таким, що не відповідає критеріям обгрунтованості, складності справи і розумної необхідності, з чим погоджується і суд.

Так, справа про стягнення заборгованості з заробітної плати є нескладною і не вимагала від адвоката 2 годин на ознайомлення з документами, які мають відношення до справи, так як в якості таких документів до позовної заяви додано: копія трудової книжки з 3-х аркушів, копія письмової заяви позивача на адресу відповідача про виплату йому заробітної плати та видачі розрахункового листа, дві довідки з ДП ВК «Краснолиманська» про заборгованість з заробітної плати та розрахунок середньоденного заробітку. Складання та надсилання адвокатського запиту, на що згідно акту виконаних робіт адвокатом витрачено 1 годину часу, матеріалами справи не підтверджується взагалі, а сама позовна заява, на яку адвокатом витрачено 3 години часу, є типовою.

Приймаючи до уваги наведене та враховуючи, що обсяг наданих адвокатом послуг не потребував значних зусиль і витрат великої кількості часу, суд, виходячи з критеріїв реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, співмірності зі складністю справи, вважає за необхідне вимоги позивача про стягнення на його користь витрат на правову допомогу задовольнити частково, зменшивши їх до 3000 грн.

Вирішуючи питання судового збору, суд вважає за необхідне у зв`язку з тим, що позивач за позовними вимогами про стягнення заробітної плати на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений, покласти їх на відповідача, стягнувши з нього на користь держави 1073,60 грн., а судовий збір, пов`язаний з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам в сумі 200 грн.

Керуючись ст.ст.2,5,12,13,141,259,263-265,352,354,355,430 Цивільного процесуального Кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», , місце розташування: 85310, Донецька область, м. Покровськ, м. Родинське, вул. Перемоги, 9, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , податковий номер НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , заборгованість з заробітної плати в сумі 20 763,27 грн. (двадцять тисяч сімсот шістдесят три ) грн. 27 коп. без урахування суми податків та інших обов`язкових платежів та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 20000 (двадцять тисяч) грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) грн. та судовий збір в розмірі 200 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь держави судовий збір в сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Рішення суду в частині стягнення заробітної плати підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення і набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Л.І.Клепка