Справа № 345/3054/22
Провадження № 22-ц/4808/332/23
Провадження № 22-ц/4808/333/23
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Мальцева
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Мальцевої Є.Є.,
суддів Баркова В.М., Девляшевського В.А.,
секретар Петрів Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Цімура Яромир Володимирович, та Державної казначейської служби України на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 грудня 2022 року та додаткове рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Західного територіального управління Національної гвардії України, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року позивач звернувся до суду з вищенаведеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що він є військовослужбовцем.
Відносно нього командиром ВЧ НОМЕР_1 НГУ ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення серії НГУ №097022 від 04.07.2022 року, в якому зазначено, що « ІНФОРМАЦІЯ_1 о 02.30 год. солдат ОСОБА_1 виявлений з явними ознаками алкогольного сп`яніння на території ВЧ № НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 . Від огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціального засобу АлкоФор 205 (акт №522) відмовився в умовах особливого періоду».
Постановою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 27.07.2022 року у справі №352/978/22 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.173-20 КУпАП.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду у цій справі від 20.09.2022 року постанову Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 27.07.2022 року скасовано, провадження у справі закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. Зокрема, апеляційний суд констатував істотні порушення при оформленні протоколу та судовому розгляді справи, що стало підставою для скасування оскарженої постанови і закриття справи за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч.3 ст.173-20 КУпАП.
Позивач зазначає, що вищевказана постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 20.09.2022року має преюдиційне значення при розгляді справи про відшкодування позивачу моральної шкоди на витрат на юридичну допомогу. Закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 свідчить про незаконні дії командира ВЧ НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому такими незаконними діями ОСОБА_1 завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосовувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.
Виходячи із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності, позивач вважає достатнім розміром моральної шкоди 50 000,00 грн. Такий розмір обґрунтовується зокрема тим, що позивач є військовослужбовцем, незаконний протокол відносно нього складено під час несення військової служби, провадження у справі тривало 3 місяці, внаслідок складання протоколу в липні 2022 року позивачу не було виплачено додаткову винагороду у розмірі 30 000,00 грн. згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168.
Крім того, позивачем були понесені витрати у зв`язку із поданням йому юридичної допомоги на загальну суму 10125,00 грн. На виконання умов договору ОСОБА_1 повністю оплачено витрати на юридичну допомогу.
За таких обставин позивач змушений звернутися до суду та просить стягнути з Державної казначейської служби України, шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000,00 грн. та 10 000,00 грн. у відшкодування витрат на правову допомогу.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 грудня 2022 рокустягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5000 грн. витрат за надання юридичної допомоги.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Додатковим рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2023 року стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1062,50 грн витрат з надання правничої допомоги.

Представник позивача адвокат Цімура Я.В. подав апеляційні скарги на вищевказані судові рішення, в яких просить скасувати рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 грудня 2022 року у справі № 345/3054/22 в частині відмови позивачу в стягненні моральної шкоди, прийняти в цій частині нову постанову, якою стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 грн; змінити рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 грудня 2022 року в частині стягнення витрат за надання правової допомоги, стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10000 грн витрат за надання юридичної допомоги.

Щодо додаткового рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2023 року - просив змінити додаткове рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2023 року, стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 12 750 грн витрат за надання правничої допомоги за розгляд справи № 345/3054/22.

Апеляційна скарга на рішенняКалуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 грудня 2022 року вмотивована тим, що рішення суду підлягає частковому скасуванню у зв`язку з порушенням норм матеріального права.
Апелянт не погоджується із висновком суду про відмову у відшкодуванні моральної шкоду, який вмотивований тим, що сам факт відновлення прав позивача в судовому порядку є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Зазначає, що постанова Івано-Франківського апеляційного суду у цій справі від 20.09.2022 року має преюдиційне значення при розгляді справи про відшкодування позивачу моральної шкоди та витрат на юридичну допомогу. Закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за судовим рішенням відносно ОСОБА_1 за відсутністю складу адміністративного правопорушення свідчить про незаконні дії командира ВЧ НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому такими незаконним діями ОСОБА_1 завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно. Крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Аналогічні висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладені в постановах Верховного Суду, зокрема, у постанові від 09.06.2021 року у справі № 726/837/20; постанові від 10.10.2019 року у справі 569/1799/16-ц1; постанові від 16.02.2022 року у справі № 522/10241/19 та ін.
Ураховуючи викладене, представник позивача зазначає, що внаслідок незаконних дій керівництва ВЧ3072 Західного оперативно-територіального об`єднання, позивач зазнав душевних страждань у зв`язку із притягненням його до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення.
З урахуванням положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України, правових висновків , викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц, а також обставин справи, виходячи із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності апелянт вважає, що достатнім розміром моральної шкоди є 50000 грн, що буде обґрунтовано та співмірно.
Щодо вимоги про стягнення 10000 грн у відшкодування витрат на правову допомогу, апелянт зазначив, що не може погодитися в повній мірі із висновком суду в цій частині, оскільки витрати на правову допомогу у розмірі 10125,00 грн погоджені з клієнтом, про що свідчить підписаний договір та акт виконаних робіт. На виконання умов договору ОСОБА_1 повністю оплачено витрати на юридичну допомогу, а адвокатом сплачено податки з гонорару.
Апелянт наголошує, що первинно ОСОБА_1 просив суд першої інстанції призначити йому захисника з Центру надання безоплатної правової допомоги, однак судом в постанові від 27.07.2022 року відмовлено в задоволенні такого клопотання.
Позиція суду першої інстанції про неспівмірність та невідповідність критеріям реальності адвокатських послуг та розумності є невмотивованою, оскільки судом не зазначено в контексті акту приймання-передачі наданої правової допомоги яка з виконаних робіт адвоката відповідає цим критеріям.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2023 року представник позивача зазначає, що оскільки судові витрати стягнуто пропорційно до задоволених вимог, то просить при задоволенні апеляційної скарги на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.12.2022 року на підставі п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України змінити додаткове рішення суду першої інстанції, стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 12 750 грн витрат за надання правничої допомоги за розгляд справи № 345/3054/22.

Відповідачем у справі Державною казначейською службою також подано апеляційну скаргу на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 грудня 2022 року та додаткове рішення того ж суду від 16 січня 2023 року, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдало. До того ж сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав. Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, а також обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Аналогічна позиція підтверджена практикою касаційного суду, зокрема, ухвалою ВССУ від 05.07.2017 по справі № 210/327/15-ц, відповідно до якої не допускається стягнення коштів з Казначейства, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів.
У висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/23967/16 зазначено, що необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, процесуальний закон не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.
Таким чином, стягнення коштів з Казначейства є необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права. Отже, в цій частині рішення не відповідає вимогам законності і обґрунтованості й підлягає перегляду.
Також апелянт вважає, що суд всупереч вимогам ст. 133 ЦПК України, не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, натомість без жодної правової підстави стягнув витрати з Державного бюджету.
У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді. Крім Держави Україна в особі Західного територіального управління Національної гвардії України, позивач визначив окремим відповідачем Казначейство.
Верховний Суд зазначає, що залучення або незалучення до участі у спорах з державою Казначейства чи його територіального органу не впливає на правильність визначення відповідача у справі, оскільки належним відповідачем є Держава Україна, а не Казначейство чи його територіальний орган ( постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц (п.44), від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17 (п.64).
Ще одним надзвичайно важливим фактом апелянт вважає те, що позовна заява ОСОБА_1 стосувалась відшкодування моральної шкоди за неправомірні дії ІНФОРМАЦІЯ_3 . Оскільки в задоволенні основної позовної вимоги судом відмовлено, то задоволення похідної позовної вимоги про стягнення витрат на правову допомогу є по своїй суті нелогічною та незаконною.
Таким чином, судом порушено основну засаду цивільного судочинства верховенство права.

Представник позивача адвокат Цімура Я.В. надав відзив на апеляційну скаргу Державної Казначейської служби України, в якому зазначив, що ОСОБА_1 заперечує проти доводів апеляційної скарги, оскільки в правових позиціях Верховного Суду роз`яснено, що відповідачем у справі є Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Отже, Державна Казначейська служба України у даному спорі є належним відповідачем. Відповідно і посилання апелянта на те, що стягнення коштів з Казначейства є необґрунтованим та не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки кошти стягнуто з Держави Україна.
Також звертає увагу Казначейства на те, що відшкодування витрат на правову допомогу не заявлялась як похідна вимога від вимоги про стягнення моральної шкоди, а ці вимоги в сукупності заявлялися як шкода позивачу, завдана органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду в порядку ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
З огляду на вищевикладене, представник позивача просить апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Позивач та його представник до суду не явилися, надали заяву про розгляд справи без їх участі.

Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 до суду не явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Держави Україна в особі Державної казначейської служби України Варшавського О.П., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції врахував обставини закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, виходив з того, що сам факт відновлення прав позивача в судовому порядку є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції, тому відмовив у відшкодуванні моральної шкоди.

Апеляційний суд не може не погодитися із даним висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що командиром військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 складений протокол про адміністративне правопорушення №097022 від 04.07.2022 року за ч.3 ст.172-20 КУпАП, в якому зазначено, що 04.07.2022 року о 02.30 год. солдат ОСОБА_1 виявлений з явними ознаками алкогольного сп`яніння на території ВЧ № НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 . Від огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціального засобу «АлкоФор 205» (акт №522) відмовився в умовах особливого періоду (а.с. 16-17).
Постановою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 27.07.2022 року у справі №352/978/22 (а.с.21-23) ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.172-20 КУпАП, та призначено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3655,00 грн.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20.09.2022 року (а.с.24-25) постанову Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 27.07.2022 року скасовано, провадження у справі закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України № 266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі - Закон № 266/94-ВР).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтями 2, 4 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

На підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував, що фактично істотні порушення при оформленні протоколу та судовому розгляді справи стали підставою для скасування оскарженої адмінпостанови і закриття справи за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч.3 ст.173-20 КУпАП. Разом з тим, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Сатисфакція - це форма відшкодування шкоди, заподіяної потерпілій стороні внаслідок правопорушення. Справедлива сатисфакція не завжди має грошовий характер. Часто справедливою сатисфакцією Європейський суд з прав людини вважає саме встановлення факту порушення. Тобто, зважаючи на всі особливості кожної справи, Суд може вирішити, що стосовно певних скарг визнання порушення Конвенції саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією і немає потреби надавати будь-яку грошову компенсацію. Суд також може з міркувань справедливості призначити відшкодування у розмірі, меншому за фактично нанесену шкоду чи фактично понесені витрати, або не призначити відшкодування взагалі. Наостанок, суд зазвичай бере до уваги місцеві економічні обставини.
Відтак, відповідно до вимог ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з врахуванням вимог розумності і справедливості, враховуючи обставини закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, суд прийшов до висновку, що сам факт відновлення прав позивача в судовому порядку є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Тому у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди суд відмовив.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема у цій постанові колегією суддів було зазначено:
52. Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
56. При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
57. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Отже, розмір відшкодування, що присуджується, не може бути надмірним та має кореспондувати глибині та силі страждань, які мав потерпілий у зв`язку із порушенням його прав, а також відповідати поведінці завдавача шкоди.

На підставі вищевказаного, колегія суддів не може не погодитися із тим, що висновок суду першої інстанції про те, що факт відновлення прав позивача в судовому порядку є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції, є правильним, тим більш, що позивач жодних обставин спричинення йому моральної шкоди, крім самого факту складення відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення, у позові не навів.
У зв`язку із вищевказаним колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги позивача на рішення в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди, оскільки вони аналогічні обґрунтуванням позовної заяви, були предметом дослідження суду, їм надана аргументована правова оцінка, з якою погодився апеляційний суд.

Також неможливо погодитися із доводами апеляційних скарг позивача та відповідача стосовно висновків суду про наявність підстав часткового стягнення на користь відповідача витрат, які він поніс у зв`язку із оплатою правничої допомоги в адміністративному процесі за результатами розгляду складеного щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення №097022 від 04.07.2022 року за ч.3 ст.172-20 КУпАП.
Так, судом встановлено, що інтереси ОСОБА_1 у справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.172-20 КУпАП представляв адвокат Цімура Я.В., який діяв на підставі ордера та договору про надання правової допомоги від 01.08.2022 року
Судом перевірені письмові підтвердження факту і об`єму наданої юридичної допомоги, враховані вимоги закону, яким регулюються дані відносини, практика Верховного Суду і рішень ЄСПЛ.
Так, суд послався на постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі N 211/3113/16-ц (провадження N 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі N 760/11145/18 (провадження N 61-6486св19), в яких роз`яснено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Тому, з урахуванням складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); реального часу, необхідного для виконання таких послуг, незначного обсягу юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що заявлені витрати за надання правничої допомоги в розмірі 10 000,00 грн. є явно неспівмірними з ступенем складності справи, не відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності, необхідності) та розумності. Тримаючись саме таких міркувань, суд задовольнив вимоги позивача про стягнення витрат за надання правничої допомоги частково, у розмірі 5000 грн..

Аналізуючи доводи апеляційної скарги позивача на цю частину рішення, колегія суддів, в свою чергу, також враховує, що в п. 4.16 постанови від 30.11.2020 у справі N 922/2869/19 Верховний Суд вказав, що висновки "суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони" та "суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання" не є тотожними за своєю суттю, і фактично другий висновок відповідає викладеному в п. 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі N 922/445/19, що "під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 ст. 129 ГПК, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи".
Доводи апеляційної скарги відповідача також не приводять колегію суддів до іншого висновку, оскільки відповідно до ст.. 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі ст.. 1174 ЦК України є держава України, а тому вона має бути відповідачем.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі. Такими органами у цей справі Міністерство оборони України (дії посадової особи якого призвели до стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів". Такий правовий висновок містить постанова Верховного Суду від 15.06.2022 року у справі №398/2910/20 провадження №61-934-св22.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що Державна казначейська служба України не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу іншими суб`єктами, з огляду на те, що виконання рішення суду про стягнення коштів здійснюється Державною казначейською службою не з власного рахунку, а з Державного бюджету України у межах відповідних призначень.
З огляду на викладене, твердження апеляційної скарги Державної казначейської служби України про порушення судом норм матеріального і процесуального закону при вирішенні даних позовних вимог, не є слушним.

У зв`язку із тим, що рішення суду зміні або скасуванню не підлягає, немає підстав для зміни додаткового рішення суду, яким стягнуті на користь позивача витрати на правничу допомогу пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, визначив характер правовідносин між сторонами, і зробив висновок, який повністю відповідає обставинам справи.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційні скарги задоволенню не підлягають.
Оскільки апеляційні скарги не підлягають задоволенню, то судові витрати відносяться на рахунок скаржників.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Цімура Яромир Володимирович, і Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 грудня 2022 року та додаткове рішення від 16 січня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 24 квітня 2023 року.
Судді: Є.Є. Мальцева
В.М. Барков
В.А. Девляшевський