Постанова

Іменем України

19 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 175/889/20

провадження № 61-13312 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

представник позивачів - ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області,

представника відповідачів - ОСОБА_6 ,

третя особа - садівниче товариство «Аист»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2022 року, додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2022 року, додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2022 року, ухвалених у складі судді Бойка О. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2022 рокуу складі колегії суддів: Городничої В. С., Лаченкової О. В., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (далі - ГУ Держгеокадастр у Дніпропетровській області), третя особа - садівниче товариство «Аист» (далі - СТ «Аист»), про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що у Державному земельному кадастрі існувала інформація про межування земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0601, що розташована у СТ «Аист» смт Обухівка Дніпровського району Дніпропетровської області, належної ОСОБА_1 , з земельною ділянкою із кадастровим номером :02:002:1836, що розташована у СТ «Аист» смт Обухівка Дніпровського району Дніпропетровської області, належної ОСОБА_4 .

Проте, відповідно до опису меж до кадастрового плану земельної ділянки та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12 листопада 2019 року з кадастровим номером :02:002:1836, власником якої є ОСОБА_4 , спільна межа з земельною ділянкою з кадастровим номером :02:002:0601, належною ОСОБА_1 , відсутня. При цьому, зазначено, що ділянка ОСОБА_4 межує тільки з землями СТ «Аист» (від А до Б) та земельною ділянкою ОСОБА_7 (від Б до А).

Також у Державному земельному кадастрі існувала інформація про межування земельної ділянки із кадастровим номером :02:002:1844, належної ОСОБА_2 , з земельною ділянкою з кадастровим номером :02:002:1821, що розташована в СТ «Аист»смт. Обухівка Дніпровського району Дніпропетровської області, належною ОСОБА_5 .

Між тим, відповідно до опису меж до кадастрового плану земельної ділянки до витягу Державного земельного кадастру від 12 листопада 2019 року HB-019 про земельну ділянку із кадастровим номером :02:002:1821, власником якої є ОСОБА_5 , спільна межа із земельною ділянкою із кадастровим номером :02:002:1844, належною ОСОБА_2 , відсутня.

Отже, унаслідок незаконних дій ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області про внесення змін до відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:1836, було виключено запис про ОСОБА_1 , як власника суміжної земельної ділянки із кадастровим номером :02:002:0601, тому слід скасувати відповідний запис у Державному земельному кадастрі. Також незаконними діями ГУ Держгеокадастр у Дніпропетровській області внесено зміни до відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:1821, яка належить ОСОБА_5 , у результаті чого виключено запис про ОСОБА_2 , як власника суміжної земельної ділянки із кадастровим номером :02:002:1844, тому слід скасувати цей запис у Державному земельному кадастрі.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд:

- визнати незаконними дії ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області про внесення змін до відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:1836, яка належить ОСОБА_4 , у результаті яких виключено запис про ОСОБА_1 , як власника суміжної земельної ділянки та скасувати відповідний запис в Державному земельному кадастрі;

- визнати незаконними дії ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області про внесення змін до відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:1821, яка належить ОСОБА_5 , у результаті яких виключено запис про ОСОБА_2 , як власника суміжної земельної ділянки та скасувати відповідний запис у Державному земельному кадастрі;

- зобов`язати ОСОБА_4 сприяти встановленню затверджених меж між належною йому земельною ділянкою, кадастровий номер :02:002:1836, та земельною ділянкою ОСОБА_1 , кадастровий номер :02:002:0601;

- зобов`язати ОСОБА_5 сприяти встановленню затверджених меж між належною йому земельною ділянкою, кадастровий номер :02:002:1821, та земельною ділянкою ОСОБА_2 , кадастровий номер :02:002:1844.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено. Судові витрати по сплаті судового збору залишено за рахунок позивачів.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 самостійно відновлювали межі своїх земельних ділянок, приводячи їх у відповідність до правовстановлюючих документів на земельні ділянки, не зміщуючи або іншим чином порушуючи межі суміжних земельних ділянок, які належать позивачам.

Спосіб захисту, обраний позивачами, є таким, що не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим ним.

Додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2022 року клопотання представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу задоволено. Доповнено резолютивну частину рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2022 року наступним абзацом: «Стягнути у рівних частинах з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму судових витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн, тобто по 6 000 грн з кожного».

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що представником ОСОБА_4 - ОСОБА_6 до заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу додано договір про надання правової допомоги від 23 вересня 2020 року, квитанцію до прибуткового-касового ордеру № 23/09/20 про сплату ОСОБА_4 на користь адвоката 12 000 грн. Отже, обґрунтованим є клопотання про стягнення з позивачів на користь ОСОБА_4 витрат на професійну правничу допомогу, які підтверджені належними доказами.

Додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2022 року клопотання представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено. Доповнено резолютивну частину рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2022 року наступним абзацом: «Стягнути у рівних частинах з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 суму судових витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн. (дванадцять тисяч гривень 00 коп.), тобто по 6 000 грн з кожного».

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що представником ОСОБА_5 - ОСОБА_6 до заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу додано договір про надання правової допомоги від 15 жовтня 2020 року, квитанцію до прибуткового-касового ордеру № 15/10/20 про сплату ОСОБА_4 на користь адвоката 12 000 грн. Отже, обґрунтованим є клопотання про стягнення з позивачів на користь ОСОБА_4 витрат на професійну правничу допомогу, які підтверджені належними доказами.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2022 року та додаткові рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2022 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 самостійно відновлювали межі своїх земельних ділянок, приводячи їх у відповідність до правовстановлюючих документів. Судом першої інстанції достовірно встановлено, що при цьому не були зміщені або іншим чином порушені межі сусідніх земельних ділянок, що належать позивачам.

Отже, підстави вважати незаконними дії ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області при внесенні оспорюваних змін до відомостей Державного земельного кадастру щодо вказаних земельних ділянок відсутні, оскільки ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області права позивачів не порушувалися, тому що відповідні відомості до Державного земельного кадастру було внесено на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі, наданої ОСОБА_8 та ОСОБА_5 .

Таким чином, позивачі, всупереч вимог статті 81 ЦПК України, не виконали обов`язок щодо доведення обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, а тому апеляційний суд дійшов висновку про правомірність відмови у задоволенні заявлених позовних вимог, оскільки суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту ніж той, який особа обрала при зверненні до суду, тоді як невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для відмови у позові.

Відповідачами належними та допустимими доказами підтверджено факт понесення витрат на професійну правничу допомогу, які судом першої інстанції стягнуті з позивачів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 175/889/20 з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

У січні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2023 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що внесення відповідачами змін до відомостей про земельні ділянки щодо суміжних землекористувачів порушило право позивачів відповідно до положень частини третьої статті 106 ЗК України, що призвело до вирішення спору про межу не за рішенням суду, як того вимагає ЗК України, а за рішенням кадастрового реєстратора.

Суди дійшли безпідставного висновку про те, що обраний позивачами спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права, оскільки вони звернулися до суду з позовом про визнання незаконними дій ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській областіз метою захисту свого речового права, що є єдиним ефективним та належним способом захисту порушених прав.

Крім того, суди виключно на підставі пояснень відповідачів встановили обставини у справі щодо допущення помилок при розробці технічної документації, унаслідок чого зміщено межі земельних ділянок, у тому числі відповідачів, проте відсутні належні докази на підтвердження вказаних обставин.

Земельні ділянки відповідачів та позивачів мали спільні межі, проте протиправними діями ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо внесення змін до відомостей Державного земельного кадастру порушено положення закону, а саме внесено зміни про позивачів, як суміжних землекористувачів без законних правових підстав.

Відповідно до генерального плану СТ «Аист» проїзд до земельної ділянки, кадастровий номер :02:002:0601, власником якої є ОСОБА_1 , відбувається землями загального користування СТ «Аист» поряд із земельною ділянкою, кадастровий номер :02:002:1836, власником якої є ОСОБА_4 , шириною 3,3 м. Проте через оскаржувані зміни, внесені до Державного земельного кадастру, як вбачається зі зйомки товариства з обмеженою відповідальністю «Регіональний земельний центр» такий проїзд звужено через зміщення земельних ділянок відповідачів, що унеможливлює ОСОБА_1 нормально користуватися належною їй земельною ділянкою.

Суд дійшов безпідставного висновку про стягнення з позивачів на користь ОСОБА_9 та ОСОБА_5 витрат на професійну правничу допомогу, оскільки останніми не надано належних та допустимих доказів понесення витрат, крім того, розмір цих витрат є неспівмірним з часом витраченим представником відповідачів та обсягом наданих ним послуг. Адвокат не потребував часу на вивчення судової практики, тому що повністю скопіював її з першого відзиву, тобто за ту саму роботу отримав оплату двічі. Посилався на відповідні правові висновки Європейського суду з прав людини та постанови Великої Палати Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала відзив

ОСОБА_5 , ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, ОСОБА_4 подали відзиви на касаційну скаргу, які не були направлені усім учасникам справи, а відповідно до вимог частини четвертої статті 395 ЦПК України до відзиву додаються докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи. Таким чином, відзиви на касаційну скаргу не беруться до уваги Верховним Судом й залишаються без розгляду. Подібні висновки викладені у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 757/43793/18-ц (провадження № 14-311 цс 19).

Представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 лише 02 березні 2023 року подав додаткові пояснення, в яких доповнив доводи касаційної скарги, тобто поза межами строку на касаційне оскарження. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим кодексом (стаття 126 ЦПК України). З огляду на зазначене Верховний Суд залишає додаткові пояснення без розгляду. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680 цс 19).

Фактичні обставини справи, встановлені судами

СТ «Аист» було передано земельні ділянки на праві постійного користування для ведення садівництва на території смт Обухівка (Кіровське) Дніпровськoгo району Дніпропетровської області на підставі рішення Кіровської селищної ради Дніпропетровської області від 13 серпня 1995 року № 298, право на які посвідчено державним актом на право постійного користування землею від 10 жовтня 1995 року серії II-ДП № 001402.

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0601, що розташована у СТ «Аист» смт Обухівка Дніпровського району Дніпропетровської області (а.с. 15, т. 1).

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:1844, що розташована у СТ «Аист» смт Обухівка Дніпровського району Дніпропетровської області (а.с. 16-17, т. 1).

ОСОБА_5 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:1821, яка розташована у СТ «Аист» у смт Обухівка Дніпровськoгo району Дніпропетровської області.

ОСОБА_4 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:1836, яка розташована у СТ «Аист» у смт Обухівка Дніпровськoгo району Дніпропетровської області.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Надаючи правову оцінку встановленим судами обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частинах першій та другій статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, загальний перелік яких визначений у статті 16 ЦК України.

Такі правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158 гс 18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18).

Частиною першою статті 79 ЗК України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Положеннями частин першої, третьої та четвертої статті 79-1 ЗК України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно зі статтею 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 ЗК України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 ЗК України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками; на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель - за результатами інвентаризації земель; на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) - у разі виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).

Згідно з частинами першою, третьою-п`ятою статті 37 Закону України «Про Державний земельний кадастр» у разі виявлення фізичною або юридичною особою у витязі, довідці з Державного земельного кадастру, викопіюванні з картографічних матеріалів Державного земельного кадастру технічної помилки (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), допущеної органом, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, заінтересована особа письмово повідомляє про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, який перевіряє відповідність відомостей Державного земельного кадастру інформації, що міститься в документах, які стали підставою для внесення цих відомостей. Якщо факт невідповідності підтверджено, орган, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, безоплатно виправляє допущену помилку в день надходження повідомлення та не пізніше наступного дня повідомляє про це заінтересованих осіб.

Виправлення технічних помилок, допущених у відомостях Державного земельного кадастру внаслідок наявності технічних помилок у документах, на підставі яких були внесені такі відомості, здійснюється після виправлення помилок у зазначених документах.

Виправлення інших помилок, допущених у відомостях Державного земельного кадастру внаслідок помилки у документації із землеустрою, оцінки земель, здійснюється після внесення змін до такої документації.

Виправлення помилок у відомостях про земельну ділянку може здійснюватися також на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) або матеріалів інвентаризації земель чи рішення суду.

Суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачами належними та допустимими доказами не доведено незаконності дій ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області при внесенні оспорюваних ними змін до відомостей Державного земельного кадастру щодо земельних ділянок ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , оскільки вказані відомості внесено на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі, які належать відповідачам. Вказані висновки спростовують доводи касаційної скарги у відповідній частині.

Крім того, суди дійшли вірного висновку про те, що позивачами не було заявлено клопотань, у тому числі про проведення відповідної судової експертизи для встановлення обставин, які мають істотні значення для вирішення цієї справи, що є їх процесуальним обов`язком по доведенню вимог позову (статті 12, 81 ЦПК України).

Таким чином, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що спосіб захисту, обраний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є таким, що не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Посилання касаційної скарги на те, що земельні ділянки відповідачів та позивачів мали спільні межі, проте протиправними діями ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо внесення змін до відомостей Державного земельного кадастру порушено положення закону, а саме внесено зміни щодо суміжних землекористувачів, якими є позивачі, без законних правових підстав, є безпідставними, оскільки відсутні докази порушення прав позивачів при внесенні оспорюваних змін до відомостей Державного земельного кадастру, так як вказані зміни стосувалися виключно земельних ділянок ОСОБА_9 та ОСОБА_5 .

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що захистити своє право, яке позивачі вважають порушеним через зміщення (накладення) земельних ділянок шляхом оскарження дій ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, є неефективним, тому що не захистить їх право. Якщо позивачі мають намір усунути перешкоди у користуванні земельними ділянками, то їм необхідно заявляти вимоги, які є ефективними і відповідають змісту порушеного права, характеру його порушення.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 у справі за конституційним зверненням ОСОБА_10 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_5 факт понесення витрат на професійну правничу допомогу підтверджено належними та допустимими доказами, у тому числі договорами про надання правової допомоги та квитанціями до прибуткового-касового ордеру про сплату адвокату по 12 000 грн, що спростовує доводи касаційної скарги у відповідній частині.

Матеріали справи не містять клопотання позивачів про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката, які стягнуті з них, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465 заі 18); від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382 цс 19); від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26 цс 21); від 07 липня 2021 року у справа № 910/12876/19 (провадження № 12-94 гс 20).

Доводи касаційної скарги про незастосування правових висновків викладених у відповідних постановах Великої Палати Верховного Суду є безпідставними, оскільки у цій справі наявні інші фактичні обставини.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2022 року, додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2022 року, додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець