У х в а л а

13 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 335/10222/19

провадження № 61-4462ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2022 року, додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя

від 23 січня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду

від 14 березня 2023 року у справі за позовом казенного підприємства «Науково-виробничий комплекс «Іскра» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до казенного підприємства «Науково-виробничий комплекс «Іскра» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати після звільнення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В с т а н о в и в:

У вересні 2019 року КП «НВК «Іскра» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «НВК «Іскра» безпідставно отримані кошти в сумі 62 675, 85 грн.

Позов обгрунтовано тим, що рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 15 січня 2018 року у справі № 336/3444/17 ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді заступника директора з економічних питань в КП «НВК «Іскра»та стягнуто з позивача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 254 045,45 грн, а також 6 400,00 грн витрат на правову допомогу, всього 260 445,45 грн. Вказане рішення КП «НВК «Іскра» виконано в повному обсязі. В червні 2018 року Шевченківський ВДВС м. Запоріжжя з КП «НВК «Іскра»було стягнуто та перераховано на користь ОСОБА_1 62 675,85 грн, що становить суму утриманих та перерахованих до бюджету податків та обов`язкових платежів. При примусовому виконанні рішення суду державним виконавцем не було взято до уваги суму перерахованої відповідачу заробітної плати за січень 2018 року та суми утриманих позивачем та перерахованих до бюджету податків та зборів. Тобто, з КП «НВК «Іскра»безпідставно стягнуті та, відповідно, безпідставно отримані відповідачем 62 672, 85 грн, з яких: 49 538,86 грн - утримані із заробітної плати податки та збори та 13 136,99 грн - заробітна плата за час вимушеного прогулу за січень 2018 року. 20 серпня 2019 року позивачем було направлено вимогу відповідачу про повернення безпідставно отриманих ним коштів в сумі

62 672,85 грн, але станом на дату подання позову відповідач вимогу позивача не виконав.

ОСОБА_1 подано зустрічну позовну заяву до КП «НВК «Іскра»про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати після звільнення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у якому він просив: стягнути з КП «НВК «Іскра» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 січня 2018 року по 31 жовтня 2019 року у сумі

1 275 152, 98 грн.

В ході розгляду справи вимоги зустрічного позову неодноразово уточнювалися та змінювалися. Відповідно до письмових доводів від 16 вересня 2021 року вимоги зустрічного позову змінено, а саме зменшено розмір середнього заробітку за час затримки при звільненні до 177 256,41 грн та визначено період його нарахування з 25 січня 2018 року по 15 червня 2018 року. Підставою нарахування такого розміру заборгованості, є невиконання КП «НВК Іскра» своїх обов`язків, щодо виплати заробітної плати при звільненні у розмірі 254 045,45 грн в період з

25 січня 2018 року по 15 червня 2018 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2022 року позов КП «НВК «Іскра» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів - задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «НВК «Іскра» безпідставно отримані кошти в сумі 62 675, 85 грн та судовий збір в сумі 1 921,00 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до КП «НВК «Іскра» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати після звільнення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовлено повністю.

Задовольняючи вимоги первісного позову КП «НВК «Іскра», суд першої інстанції виходив з їх доведеності.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та не доведені. Також вказував, що незгода позивача за зустрічним позовом з рішенням суду у справі № 336/3444/17 не може бути самостійною підставою для звернення до суду з іншими позовними вимогами та не надає йому право не враховувати рішення суду та на власний розсуд здійснювати донарахування коштів по заробітній платі.

Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя

від 23 січня 2023 року, у задоволенні зустрічної позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з КП «НВК «Іскра»середнього заробітку за час затримки при звільненні у розмірі 177 256,41 грн за період з 25 січня 2018 року по 15 червня 2018 року відмовлено повністю.

Вказане рішення мотивоване тим, що факти встановлені Верховним Судом та судами попередніх інстанцій у справі № 336/4988/19 підтверджують відсутність заборгованості з заробітної плати у КП «НВК «Іскра» перед ОСОБА_1 і відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не доказуються при розгляді даної справи.

Таким чином, в порушення вимог ст. 12 ЦПК України ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування заявленої позовної вимоги.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 14 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2022 року у цій справі скасовано в частині вирішення вимог первісного позову та ухвалено в цій частині нову постанову наступного змісту.

Позов КП «НВК «Іскра» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів залишено без задоволення.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2023 року у цій справі залишено без змін.

Скасовуючи судове рішення першої інстанції в частині вирішення вимог первісного позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що грошові кошти у розмірі 62 672,85 грн позивач КП «НВК «Іскра» перерахувало ОСОБА_1 в порядку виконання виконавчого листа № 336/3444/17 виданого 15 травня 2018 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя про стягнення з позивача на користь відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 254 045,45 грн та 6 400,00 грн витрат на правову допомогу, тобто не безпідставно та за відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття їх відповідачем, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заявленої суми, як безпідставно набутої.

Залишаючи без змін рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову та додаткове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та зауважив, що у зв`язку з пропуском позивачем строку, звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, передбаченого ст. 233 КЗпП України, та відсутністю підстав поновлення вказаного строку, відсутні і підстави для задоволення позовних вимог.

27 березня 2023 року ОСОБА_1 (далі - заявник) надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2022 року, додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 14 березня 2023 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2022 року, додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2023 року - в повному обсязі, постанову Запорізького апеляційного суду від 14 березня 2023 року скасувати в частині вирішення вимог зустрічного позову і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

Дослідивши касаційну скаргу ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження, з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктами 1, 10 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову в справах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, а ціна позову у справах, у яких заявлено кілька самостійних вимог, визначається загальною сумою всіх вимог.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня 2023 року становить 2 684,00 грн.

Як убачається з матеріалів касаційного провадження предметом первісного позову є стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 62 675,85 грн, предметом зустрічного позову є стягнення заборгованості з виплати заробітної плати після звільнення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 177 256,41 грн. Тому ціна позовів (зустрічного та первісного) в даній справі становить 239 932, 26 грн (62 675,85 грн + 177 256,41 грн), яка станом на 01 січня 2023 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684,00*100=268 400,00 грн).

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у малозначній справі судом касаційної інстанції не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Разом із цим, у касаційній скарзі заявник посилається на обставини, передбачені підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України та зазначає, що касаційна скарга має для нього виняткове значення, який на час звернення до Верховного Суду позбавлений можливості захистити свої права, внаслідок застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 11 липня 2016 року в справах за провадженнями: № 6-1434цс16, № 6-1430цс16, № 6-1440цс16, від 14 вересня 2016 року у справах за провадженнями: № 6-1442цс16, № 6-1438цс16, № 6-1437цс16, від 15 вересня 2016 року у справі за провадженням № 6-1779цс16.

Касаційний суд, перевіривши доводи касаційної скарги, дійшов висновку, що обґрунтування, які вона містить, не підтверджують наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Вказані доводи касаційної скарги не містять достатніх обґрунтувань для розгляду малозначної справи в касаційному порядку. Незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями у цілому не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Крім того, посилання заявника на неврахування судами висновків, викладених в постановах Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який в розумінні підпунктів а)-г) пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила, і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Виходячи із статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

У х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду

м. Запоріжжя від 14 січня 2022 року, додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 14 березня 2023 року у справі за позовом Казенного підприємства «Науково-виробничий комплекс «Іскра» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Науково-виробничий комплекс «Іскра» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати після звільнення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук