Номер провадження: 22-ц/813/3977/23
Справа № 501/2218/21
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Стахова Н. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Стахової Н.В.

суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.

за участю секретаря

судового засідання Мокана В.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

представник відповідача - Христюк Ю.Г.

третя особа Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Христюк Юрій Георгійович, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06 вересня 2022 року, ухваленого у складі судді Петрюченко М.І., в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про позбавлення батьківських права та стягнення додаткових витрат

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , звернувшись 09 липня 2021 року до суду з вищеназваним позовом, на підставі пункту 3 частини 1 статті 164 СК України в силу жорстокого поводження з дитиною просила:

позбавити відповідача ОСОБА_3 , 1992 року народження, батьківських прав у відношенні малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь додаткові витрати на малолітню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі 21779 грн 58 коп. та судовий збір у розмірі 908 грн.

Позовну заяву ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що 20.10.2018 відповідач під час її прогулянки з дитиною несподівано, силоміць забрав малолітню дитину, незаконно перевіз доньку з України до Російської Федерації, де вона була змушена шукати доньку впродовж тривалого часу. Своєї згоди на вивезення дитини та її проживання в Російській Федерації позивачка не надавала. В зв`язку з цим, вона звернулась до Первомайського (Першотравневого) районного суду м. Ростов-на-Дону з позовом до ОСОБА_3 про повернення дитини, який задоволено 28.02.2019 апеляційною ухвалою судової колегії Ростовського обласного суду. На підставі вказаного рішення відповідач повернув їй дитину та в березні 2019 року авіарейсами «Ростов-на-Дону» - «Мінськ» та «Мінськ-Київ-Одеса» вони повернулися додому. Після повернення батьком дитини, стан здоров`я останньої різко погіршився, внаслідок чого виникла необхідність звернутися до лікарів - неврологів та психіатрів, яким у малолітньої ОСОБА_5 були виявлені певні неврологічні та психіатричні захворювання.

Позивач стверджує, що ОСОБА_5 постраждала від домашнього насильства у формі психологічного насильства, яке було здійснено шляхом насильного відібрання (викрадення) дитини батьком (відповідачем), внаслідок якої дитина отримала психоемоційні травми та певні захворювання, що є жорстоким поводженням та підставою для позбавлення останнього батьківських прав. Також, нею були понесені додаткові витрати на дитину, пов`язані з відповідними подіями, які просила стягнути з відповідача на її користь.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 06 вересня 2022 року позов задоволено:

позбавлено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на малолітню дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в загальній сумі 21779,58 грн та судові витрати у вигляді судового збору в сумі 908,00 грн.

Висновок суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 тривалий час не виконував батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , хоча мав таку змогу, нехтував потребами своєї доньки ОСОБА_7 , чим порушив права дитини на належне батьківське виховання, не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування за нею, в порушення вимог статті 150 СК України, свідомо не виконував обов`язки щодо виховання та розвитку дитини, застосував до ОСОБА_5 психологічне насильство шляхом насильного відібрання дитини, що спричинило останній психоемоційну травму та як наслідок - психічне захворювання, притягувався до адміністративної відповідальності, у зв`язку з перешкоджанням матері виконувати свої батьківські обов`язки щодо малолітньої ОСОБА_5 . Щодо стягнення додаткових витрат, то суд першої інстанції дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав не звільняє відповідача від обов`язку сплати додаткових витрат на дитину.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Христюк В.Г., просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав та стягнення додаткових витрат.

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність та необґрунтованість рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права полягає в наступному. Кримінальне провадження, яке було порушено за фактом вивезення дитини без згоди матері в невідомому напрямку, закрито. Факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини. Висновок органу опіки та піклування є лише одним із доказів у справі та може бути відхилений судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні таких доказів. Витрати, які поніс позивач на дитину, не відносяться до додаткових.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідач ОСОБА_3 та представник третьої особи - Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області у судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи, про що свідчать розписки про отримання судових повісток.

Представник відповідача - Христюк Ю.Г. в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, ухвали нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали, просили залишити її без задоволення, рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначене рішення не в повній мірі відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, про що відділом Управління ЗАЦС Ульянівської області по Залізничному району м. Ульянівськ видано Свідоцтво про укладення шлюбу.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 11 грудня 2018 року шлюб між сторонами розірваний.

Від даного шлюбу сторони мають спільну дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (повторне) серії НОМЕР_1 , видане відділом Управління запису актів громадянського стану Ульяновської області по залізничному району міста Ульяновська Російської Федерації від 06 листопада 2015 року.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13.09.2018 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щомісячно у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 20 жовтня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11.12.2018 залишеного без змін постановою Одеського апеляційного суду від 02.07.2019, відібрано малолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у батька ОСОБА_3 і повернуто дитину до матері ОСОБА_1 . Визначено місце проживання дитини ОСОБА_5 з матір`ю ОСОБА_1 .

Судовим рішенням встановлено факт тривалого проживання дитини ОСОБА_5 з матір`ю ОСОБА_1 , забезпечення з боку останньої належних умов для проживання та виховання дитини, а також факту самочинного, без згоди матері, зміни 20 жовтня 2018 року місця проживання дитини батьком ОСОБА_3

25 жовтня 2018 року відповідні відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, зареєстроване кримінальне провадження № 0002211 з правовою кваліфікацією - ч.2 ст. 146 КК України.

03 січня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про те, що у період часу з 20.10.2018 по 25.12.2018 невстановлена особа, перебуваючи на території с. Танюшівка Новопсковського району Луганської області організувала незаконне переправлення малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , через державний кордон України без передбаченого законом дозволу. Кримінальному провадженню з правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 332 КК України присвоєно номер 0000012.

Також 19 грудня 2018 року на підставі заяви ОСОБА_1 зареєстровано кримінальне провадження № №0000036 за фактом протиправних дій, вчинених в умовах особливого періоду з боку працівників ІНФОРМАЦІЯ_5 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 419 КК України.

За повідомленням Генерального консульства Російської Федерації в Одесі від 31.10.2018 №494-ип, ОСОБА_3 звертався до Генерального консульства 19.10.2018 з питання оформлення закордонного паспорту своїй неповнолітній доньці ОСОБА_5 , але паспорт оформлений не був в зв`язку з відсутністю повного пакету документів.

За повідомленням Головного центру обробки спеціальної інформації Прикордонної служби України від 10.07.2019 №184/Ш-9650 у період з 01.06.2016 по 18.06.2019 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , здійснювала перетин державного кордону України 13.06.2016 і 07.03.2019 в напрямку в`їзду.

У зв`язку з встановленням перебування дитини разом із батьком ОСОБА_3 на території Російської Федерації, ОСОБА_1 звернулася до Первомайського районного суду м. Ростова-на-Дону з позовом до останнього про повернення дитини ОСОБА_5 до держави постійного проживання - Держави України на підставі міжнародного договору Російської Федерації - Гаагської Конвенції про міжнародно - правові аспекти викрадення дітей від 25.10.1980.

В рамках цієї справи ухвалою Первомайського районного суду м. Ростов-на-Дону від 25 грудня 2018 року встановлено ОСОБА_1 тимчасовий порядок спілкування з дитиною ОСОБА_5 , до розгляду суперечки по суті та набрання рішенням законної сили наступним чином: з понеділка по п`ятницю з 16 годин до 18 годин, в суботу та неділю з 10 годин до 12 годин за місцем проживання дитини - АДРЕСА_1 .

Постановою комісії у справах неповнолітніх і захисту їх прав Адміністрації залізничного району м. Ростов-на-Дону №3/1 від 31.01.2019 на підставі ч.2 ст.5.35 Кодексу РФ «Про адміністративні правопорушення» ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за перешкоджання в здійсненні законних прав на виховання та освіту дитини її матері ОСОБА_1

28 лютого 2019 року апеляційною ухвалою судової колегії з цивільних прав Ростовського обласного суду постановлено рішення, яким зобов`язано ОСОБА_3 повернути неповнолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у місце її постійного проживання - державу Україну, шляхом передачі неповнолітньої дитини ОСОБА_5 матері ОСОБА_1 протягом 1 доби.

Згідно листа Комунального некомерційного підприємства «Чорноморська лікарня» Чорноморської міської ради Одеської області від 02.05.2019 №01/15-749 ОСОБА_5 встановлений діагноз: Синдром підвищеної нервово-рефлекторної збудливості з порушенням нічного сну. Призначене медикаментозне лікування.

Також 18.04.2019 видано направлення до дитячого невролога КУ «Одеська обласна дитяча клінічна лікарня», де 22.04.2019 встановлено діагноз: заїкання, клонічна форма, інсомнія. Призначено медикаментозне лікування.

Наказом Служби у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області № 20 від 26.04.2019 ОСОБА_5 поставлена на облік дітей, які опинилися в складних життєвих обставинах (психологічне насильство з боку батька).

Відповідно до висновку експерта № 24/19, складеного 20.05.2019, ситуація розставання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з її матір`ю ОСОБА_1 шляхом насильного відібрання (викрадення) дитини її батьком ОСОБА_3 була психотравмувальною для неї. Наслідками такого відібрання є наступні: втрата матері на 52 дні була великим горем для ОСОБА_7 , яке призвело до пролонгованого стресу; після повернення до матері дитина має неврологічні ускладнення (відповідно до медичної документації) та порушення базової довіри, яка формується у дитини через встановлення емоційного контакту з матір`ю (або іншим провідним опікуном). Наслідком порушення базової довіри можуть бути ускладнення у встановленні близьких та довірливих стосунків у подальшому житті дитини, підвищений рівень тривожності особистості. Невпевненість у собі тощо. Ситуація насильного відібрання (викрадення) дитини її батьком ОСОБА_3 є актом психологічного насилля. В інтересах дитини не є доцільним забезпечення її контактів з батьком ОСОБА_8 . Дитина потребує спокою та стабільності, відсутності тривожних факторів, впливаючих як на неї, так і на її матір».

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 30.05.2019, зміненим постановою Одеського апеляційного суду від 05.04.2021, у справі про видачу обмежувального припису, встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є малолітньою особою, яка постраждала від домашнього насильства у формі психологічного насильства, яке було здійснено шляхом насильного відібрання (викрадення) дитини її батьком ОСОБА_3 та видано обмежувальний припис, яким ОСОБА_3 обмежено спілкування з малолітньою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборонено наближатися на відстань 100 метрів до місця проживання ОСОБА_1 і малолітньої ОСОБА_5 , заборонено розшукувати ОСОБА_1 і малолітню ОСОБА_5 та вести листування, телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб з ОСОБА_1 і малолітньою ОСОБА_5 .

З висновку експерта №93, складеного у період з 30.04.2021 по 28.04.2022, вбачається, що у малолітньої ОСОБА_5 на теперішній час виявлено порушення адаптації (згідно міжнародної статистичної класифікації хворіб МКХ-10 F 43.2.). Зазначений стан у ОСОБА_5 є придбаний. Вищезазначений стан може знаходитися у причинно-наслідковому зв`язку з вчиненням щодо малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , домашнього насильства у формі психологічного насильства, яке було здійснено шляхом насильного відібрання (викрадення) дитини її батьком ОСОБА_3 в жовтні 2018 року, та нанесеною в результаті таких дій дитині психоемоційною травмою.

01.11.2021 виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області як орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.2 а.с.168-174).

Заборгованість по сплаті аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка становила 13 783,00 грн., відповідачем сплачена, що підтверджується розрахунком та квитанцією АТ КБ "ПриватБанк".

Копіями медичної документації підтверджено факти відвідування малолітньою ОСОБА_9 лікарів та встановлення їй діагнозів.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Згідно з частиною третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї; ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року в справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що «звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на від 03 грудня 1986 року)».

ЄСПЛ вказав, що «питання домашнього насильства, яке може проявлятися у різних формах - від застосування фізичної сили до сексуального, економічного, емоційного або словесного насильства,- виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка тією чи іншою мірою стосується всіх держав-членів, і не завжди очевидна, оскільки часто має місце у контексті особистих стосунків або закритих соціальних систем (рішення у справі «Володіна проти Росії» (Volodina v. Russia), пункт 71). Хоча це явище може найчастіше стосуватися жінок, Суд визнає, що чоловіки також можуть бути потерпілими від домашнього насильства і насправді прямо чи опосередковано діти теж часто стають жертвами. Якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, національні органи влади зобов`язані оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій (mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), заява № 1870/05, пункти 71 і 89, від 13 жовтня 2016 року). Серед іншого, ця оцінка має належним чином враховувати особливу вразливість потерпілих, які часто емоційно, економічно чи іншим чином залежать від своїх нападників, а також психологічний ефект, який може мати загроза повторного знущання, залякування та насильства на повсякденне життя потерпілого (див., mutatis mutandis, згадані рішення у справах «Хайдуова проти Словаччини», пункт 46, та «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), там само). Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню (див. рішення у справі «Джорджевіч проти Хорватії», заява № 41526/10, пункти 92 і 93 та 147-149, ЄСПЛ 2012, та згадане рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), там само) (LEVCHUK v. UKRAINE, № 17496/19, § 78, 80, ЄСПЛ, від 03 вересня 2020 року).

Під час розгляду судом та/або органом опіки та піклування спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду, обов`язково беруться до уваги факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності (частина четверта статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 червня 2022 року у справі № 753/23626/17 (провадження № 61-15474св21) зроблено висновок, що «тлумачення вказаної норми свідчить, що законодавець поклав на суд обов`язок при вирішенні спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду враховувати як факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини, так і за присутності дитини. Тобто, у разі посилання учасників сімейного спору на факти вчинення одним із учасників домашнього насильства обов`язково слід перевіряти чи відбувалося домашнє насильство щодо дитини або за її присутності».

Основні підстави для позбавлення батьківських прав зазначені у частині першій статті 164 СК України.

Згідно з пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Жорстоке поводження з дитиною - будь-які форми фізичного, психологічного, сексуального або економічного насильства над дитиною, зокрема домашнього насильства, а також будь-які незаконні угоди стосовно дитини, зокрема вербування, переміщення, переховування, передача або одержання дитини, вчинені з метою її експлуатації з використанням обману, шантажу чи уразливого стану дитини (ст.1 Закону України «Про охорону дитинства»)

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили невпевненість захистити себе або завдати шкоди психічному здоров`ю особи (п. 14 частини першої статті 1 Закону України статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»)

Нанесення малолітній ОСОБА_5 психоемоційної травми та психологічного насильства підтверджується: листом КНП «Чорноморська лікарня» Чорноморської міської ради Одеської області від 02.05.2019 №01/15-749; наказом Служби у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області № 20 від 26.04.2019; висновком експерта № 24/19 від 20.95.2019; висновком експерта №93, складеного у період з 30.04.2021 по 28.04.2022.

Вказані документи є чинними, не оскаржені, а також у розумінні цивільного процесуального законодавства є належними та допустимими доказами, які встановлюють факт психологічного насильства, вчиненого ОСОБА_3 щодо малолітньої ОСОБА_5 .

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, виходячи з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому, що відповідач вчинив відносно своєї малолітньої доньки - ОСОБА_5 , психологічне насильство шляхом насильного відібрання (викрадення), перевезення її за межі України, внаслідок чого дитина зазнала психоемоційної травми, що призвело до пролонгованого стресу, порушення базової довіри, інших психологічних та неврологічних реакцій, в зв`язку з чим вони потребують психологічної реабілітації, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про позбавлення відповідача батьківських прав.

При цьому суд першої інстанції правильно погодився із висновком органу опіки та піклування, який є достатньо обґрунтованим та з якого вбачається, що комісія ретельно підійшла до вирішення питання щодо захисту прав та інтересів малолітньої дитини, повно виклала обставини, які свідчать про те, що ОСОБА_3 своїми діями, направленими на викрадення у ОСОБА_1 малолітньої ОСОБА_5 , перевезення її за межі України, тривале утримання в незвичній для неї обстановці з чужими людьми, застосував щодо малолітньої ОСОБА_5 домашнє насильство у психологічній формі, що є доведеним фактом жорстокого поводження з дитиною, і, згідно п.3 ч.1 ст. 164 СК України, є підставою для позбавлення останнього батьківських прав.

Законом передбачено поновлення батьківських прав, даного права ОСОБА_3 не позбавлений, однак для цього також мають бути наявними підстави.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, чи хворобою, каліцтвом тощо). Частиною другою даної статті встановлено, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

В правовій позиці Верховного Суду України, висловленій 24 лютого 2016 р. у справі № 6-1296цс15, зазначено, що виходячи з аналізу ст.185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів на аліменти, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Таким чином, доведенню підлягає наявність у дитини здібностей, талантів, хронічної хвороби чи каліцтва, що є особливими обставинами і є підставою для стягнення з іншого із батьків додаткових витрат.

Отже, додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові.

Розмір додаткових витрат на дитину, у зв`язку з хворобою, повинен обґрунтовуватись відповідними належними медичними документами - висновками МСЕК, довідками медичних закладів та іншими документами, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, інвалідність, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Наявність таких особливих обставини підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

Додатковими витратами позивач зазначає витрати на придбання авіаквитків, дитячого дивана, планшету, дитячих іграшок, однак суд вважає, що це не є додаткові витрати та вищевказані витрати повинні враховуватись судом при визначенні розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Рецептів чи рекомендацій лікарів на придбання вказаних речей та медичних препаратів, позивачем не надано, тому апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані витрати є додатковими.

Відповідно до ч.1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв`язку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду змінити та скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 додаткових витрат на дитину. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст. 376, 381-384,389,390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Христюк Юрій Георгійович, задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06 вересня 2022 року змінити, скасувавши в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного тексту постанови - 21 квітня 2023 року.

Головуючий

Судді: