18.04.2023 Єдиний унікальний номер 205/8375/22
Справа № 205/8375/22
Провадження № 2/205/162/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федотової В.М.,

при секретарі Глух Т.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Кадникової Л.Г., відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою

В обґрунтування позову зазначила, що 23.02.2022 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено попередній договір про купівлю-продаж квартири з передачею грошових коштів у розмірі 1 000 доларів США, що дорівнювало на той час 30 000 грн. На підставі вищевказаного попереднього договору сторони домовились у строк до 30.03.2022 року включно укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості, а саме квартири АДРЕСА_1 , який належить відповідачу на праві приватної власності. Відповідач згідно попереднього договору, як продавець, взяла на себе обов`язок у вказаний строк передати у власність позивача вищезазначену квартиру. Підтвердження отримання коштів відповідачем вказано в п. 3.2 вказаного договору. Однак договір купівлі-продажу обумовленої квартир так і не був укладений у зв`язку з тим, що з 24.02.2022 року відбувається повномасштабна агресія рф проти України, в Україні було введено воєнний стан, а тому позивач вважає, що неможливість укладення договору купівлі-продажу квартири виникла не з її вини, а у зв`язку із введенням воєнного стану, що підпадає під п. 8.1. Договору «Форс-мажор», оскільки позивач не змогла продати свою квартиру, де зареєстрована неповнолітня дитина, і, як наслідок, не змогла купити квартиру у відповідача у зв`язку з військовим станом, а не з будь-яких інших причин. Після того, позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням в добровільному порядку повернути кошти в сумі 1 000 доларів США, але відповідач добровільно вказані кошти не повертає, на звернення позивача з проханням дотримуватися взятого зобов`язання щодо повернення грошових коштів не реагує.

Враховуючи викладене, позивач змушена звернутись до суду та просити стягнути із відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 1 000 доларів США, що на час стягнення становить 40 000 грн. у рахунок погашення боргу за попереднім договором про купівлю-продаж квартири від 23.02.2022 року та стягнути судові витрати по справі.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.02.2023 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі та призначено судове засідання.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Кадникова Л.Г. у судовому засіданні надали пояснення, аналогічні заявленим вимогам. В подальшому позивач надала до суду заяву, у якій просила розгляд справи проводити без застосування засобів технічної фіксації судового засідання, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 своїм правом на подачу відзиву не скористалася, у судовому засіданні підтвердила отримання нею коштів у розмірі 1 000 доларів США, однак позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні. В подальшому надала до суду заяву, у якій просила розгляд справи проводити без застосування засобів технічної фіксації судового засідання, позовні вимоги не підтримала.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 23.02.2022 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено попередній договір про купівлю-продаж квартири АДРЕСА_1 (далі Договір) (а.с. 7-8).

Відповідно до п. 1.1 Договору сторони зобов`язуються у строк до 30.03.2022 року включно укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості, за яким Продавець буде зобов`язаний у цей строк передати у власність Покупця, а Покупець в свою чергу прийняти об`єкт нерухомості і сплатити за нього грошову суму, обумовлену Договором (а.с. 7).

На підтвердження зобов`язань за Договором та на забезпечення його виконання Покупець до укладання Договору передав Продавцю завдаток у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн. що згідно ринкового курсу 30,00 грн. (тридцять грн.) за 1 долар США (один долар США), на момент укладання Договору складає в еквіваленті 1 000 доларів США (одна тисяча доларів США), при цьому зазначена сума при укладанні Договору купівлі-продажу Об`єкта трансформується в аванс і зараховується до оплати за Об`єкт (п. 3.2 Договору) (а.с. 7).

Отримання грошових коштів у розмірі 1 000 доларів США відповідачем ОСОБА_2 у судовому засіданні не заперечувалось.

Пунктом 8.1. Договору передбачено, що Продавець та Покупець звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання своїх зобов`язань за цим Договором, якщо воно є наслідком дії обставин непереборної сили (пожежі, землетруси, наводки, затоплення) або іншої перешкоди, що є поза їх контролем (воєнні дії або страйки, громадські заворушення, збої у подачі електроенергії, незалежні від подій обох Сторін, збої у роботі комп`ютерних систем, зміни у законодавстві, тощо), яким навіть уважна сторона не могла запобігти та які виникли після укладання Договору (форс-мажорні обставини) (а.с. 8).

Позивач у позові зазначає, що неможливість укладення основного договору купівлі-продажу квартири виникла не з її вини, а у зв`язку із введенням воєнного стану, що, на її думку, підпадає під п. 8.1. Договору «Форс-мажор», оскільки вона не змогла продати свою квартиру, де зареєстрована неповнолітня дитина, і, як наслідок, не змогла купити квартиру у відповідача у зв`язку з військовим станом, а не з будь-яких інших причин.

Основний договір між позивачем та відповідачем укладено не було, що не заперечується сторонами.

Відповідно до п. 7.1 Договору всі спори, які можуть виникнути між Сторонами з приводу Договору або у зв`язку з ним, вирішуються шляхом переговорів, а при недосягненні згоди у судовому порядку згідно чинного законодавства України (а.с. 8).

Надаючи правову оцінку фактичним відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони відповідно ст. 627 ЦК України вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, але свобода договору не має абсолютного характеру і не безмежна з огляду на неможливість для сторін згідно ст. 6 ЦК України відступити в договорі від імперативних положень актів цивільного законодавства, а також, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Відповідно до частини 3 статті 635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором. Проте припинення зобов`язання за попереднім договором не звільняє сторін від відповідальності, зокрема, передбаченої умовами попереднього договору, за порушення, вчинене під час його дії.

Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2021 року в справі № 551/980/19 та від 15 липня 2020 року в справі № 205/5667/16-ц.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Отже, зобов`язання за попереднім договором між сторонами припинились, оскільки основний договір між ними не було укладено у строк, обумовлений у попередньому договорі.

Відповідно ст. 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом та повертається у тому розмірі у якому вона була надана.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке б мало випливати із договору (основного договору), укладеного сторонами.

У аналогічній справі Верховний Суд України в постанові від 13 лютого 2013 року (справа № 6-176цс12) зазначив, що оскільки договори купівлі-продажу нерухомого майна, які б за своєю формою та змістом відповідали закону, між сторонами укладені не були, а сторони лише домовились укласти такі договори в майбутньому, то передана відповідачу сума коштів є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 28.11.2019 року у справі № 910/1084/18, аванс є звичайною сумою попередньої оплати за договором, яка не виконує забезпечувальної функції, властивої завдатку. У разі невиконання зобов`язання, по якому передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

Укладення попереднього договору та виконання умов, які у ньому були передбачені, є лише передумовами для укладення основного договору, і не заміняє собою основний договір. Навпаки, внаслідок не укладення основного договору зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03.06.2021 року по справі справа № 522/970/18, провадження № 61-319св20.

Аналіз положень попереднього договору дає підстави для висновку, що в разі невиконання Продавцем вимог щодо укладення основного договору купівлі-продажу квартири у строк до 30.03.2022 року, із вказаної дати у продавця виникає грошове зобов`язання щодо повернення суми авансу.

В силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Оскільки основний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку між сторонами укладено не було, то передані позивачем відповідачу грошові кошти у розмірі 1 000 доларів США є авансом, який підлягає поверненню позивачу, однак всупереч умовам попереднього договору продавцем, тобто відповідачем, не повернуто покупцю, тобто позивачу, одержану від нього суму авансу.

Разом з тим, позивач та її представник в обґрунтуванні позовної заяви та у судовому засіданні зазначили, що вказана сума є боргом, який підлягає поверненню у зв`язку із не укладенням основного договору купівлі-продажу у строк до 30.03.2022 року не з вини позивача, а у зв`язку із форс-мажорними обставинами.

Згідно із вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Як вбачається із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд звертає увагу, що представником позивача заявлено вимогу про стягнення із відповідача на користь позивача саме боргу у розмірі 1 000 доларів США, що є неналежним способом захисту порушеного права, оскільки зазначена сума не є боргом за розпискою чи за договором позики, а є завдатком, а у зв`язку з тим, що основний договір купівлі-продажу квартири між сторонами укладено не було, то вищевказана сума коштів є звичайною сумою попередньої оплати за договором, яка не виконує забезпечувальної функції, властивої завдатку, тобто є авансом.

Посилання позивача та її представника на те, що зазначена сума грошових коштів є боргом за попереднім договором про купівлю-продаж квартири суд оцінює критично, оскільки передача грошових коштів в якості завдатку за попереднім договором про купівлю-продаж квартири не є передачею таких коштів за договором позики, та не підпадає під визначення боргового зобов`язання, у розумінні ст. 1046 ЦК України.

Верховний Суд зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Зазначене узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.05.2021 року по справі № 939/1078/20, Верховного Суду від 06.06.2020 року по справі № 285/1018/18, Верховного Суду від 02.02.2021 року по справі № 925/642/19.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства».

Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані та здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що у задоволенні позовних вимог було відмовлено, а тому судові витрати у розмірі 992,40 грн. (а.с. 5). та витрати на правову допомогу відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15-16, 526, 570, 610, 612, 626, 628, 629, 635 ЦК України, ст.ст. 4, 12-13, 48, 76-81, 141, 247, 258-259, 263-266, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Судові витрати по справі покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Сторони по справі:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживає: АДРЕСА_3 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складено 24 квітня 2023 року.

Суддя: Федотова В. М.