ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2023 року м. Чернівці

Справа № 727/1184/23

Провадження № 22-ц/822/562/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Комунальне підприємство «Чернівецьке міське комунальне підрядне шляхово-експлуатаційне підприємство»,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу комунального підприємства «Чернівецьке міське комунальне підрядне шляхово-експлуатаційне підприємство» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 травня 2023 року, головуючий у І-й інстанції Смотрицький В.Г.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Чернівецьке міське комунальне підрядне шляхово-експлуатаційне підприємство» про стягнення моральної та майнової шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до наказу №23-КВ від 08.12.2022 року «Про надання відпустки» йому було надано щорічну додаткову оплачувану відпустку за 2022 рік на 14 календарних днів з 08 квітня 2022 року по 21 квітня 2022 року включно. 14.04.2022 року було видано наказ №41-К «Про звільнення ОСОБА_1 », яким відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», Указу Президента України від 24.02.2022 р. № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України 24.02.2022 року №2102-ІХ статті, вирішено звільнити його у перший день після виходу з відпустки.

15 квітня 2022 року до Чернівецького міськШЕП надійшло повідомлення з Чернівецького міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки про те, що він призивається до лав ЗСУ. Крім того, у повідомленні зазначено, що у відповідності до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 119 Кодексу законів про працю Чернівецький міськШЕП належить звільнити його від роботи, виплатити зарплату по день вибуття з роботи (включно) та забезпечити гарантоване збереження місця роботи, посади і середнього заробітку. Крім того, у разі призову на збори виплатити належну йому за першу половину місяця зборів суму середнього заробітку в установленому розмірі.

Зазначав, що директор Чернівецького міськШЕП В. Урсулян, знаючи, що він мобілізований, тобто призивається до Збройних сил України, з порушенням норм чинного трудового законодавства, умисно, протиправно прийняв рішення про звільнення працівника без належних підстав та дотримання відповідного порядку, передбаченого Кодексом законів про працю України.

Наказом №42-К «Про відкликання з відпустки та звільнення з роботи Юрія Кондрашова» від 15.04.2022 року керівником підприємства прийнято рішення: Відкликати його з відпустки та звільнити, згідно з наказом від 14.04.2022 р. №41-К.

Внаслідок протиправних дій керівника Чернівецького міського комунального підрядного шляхово-експлуатаційного підприємства йому було завдано моральну шкоду. Він змушений був докладати додаткових зусиль для захисту своїх порушених прав, подальшої організації свого життя, забезпечити достатній рівень життя своїй сім`ї, зазнав душевних страждань, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану, зазнав приниження честі та гідності, а також ділової репутації, через незаконні дії, пов`язані з його звільненням.

Крім того, завдана йому майнова шкода, внаслідок неправомірних дій Чернівецького міського комунального підрядного шляхово-експлуатаційного підприємства повинна бути відшкодована в повному обсязі в розмірі 15 000 грн.

Просив стягнути з Чернівецького міського комунального підрядного шляхово-експлуатаційного підприємства на його користь моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень, майнову шкоду в розмірі 15 000 грн та судові витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Чернівецького міського комунального підрядного шляхово-експлуатаційного підприємства на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з протиправними діями Чернівецького міського комунального підрядного шляхово-експлуатаційного підприємства позивач зазнав душевних страждань, що свідчить про причинно-наслідковий зв`язок між такими неправомірними діями відповідача та настанням тих негативних наслідків, про які він вказує, а тому наявні правові підстави для відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 внаслідок винесення відповідачем незаконного наказу № 41-К від 14.04.2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 », у розмірі 3 000 грн, що є достатнім для їх компенсації.

Звільнення ОСОБА_1 з посади начальника постачання Чернівецького міського комунального підрядного шляхово-експлуатаційного підприємства та подальша шкода заподіяна ОСОБА_1 відбулася у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), тому строк звернення з позовною заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду вважається продовженим на строк дії такого карантину.

На зазначене рішення суду комунальне підприємство «Чернівецьке міське комунальне підрядне шляхово-експлуатаційне підприємство» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Посилається не те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди. Судом не було встановлено обставин, які могли б підтвердити факт душевних страждань позивача.

Судом першої інстанції поновлено порушені позивачем строки на звернення з відповідним позовом до суду всупереч вимогам статті 234 КЗпП України без поважних причин.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом частин 4, 6 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб); справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із частинами 4, 6 статті 19, частини 1 статті 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 03 жовтня 2022 року справа № 727/3622/22, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 02 грудня 2022 року, визнано незаконним та скасовано наказ № 41-К від 14.04.2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника постачання Чернівецького міського комунального підрядного шляхово-експлуатаційного підприємства (а.с. 11-19).

10 квітня 2023 року Чернівецьким міським комунальним підрядним шляхово-експлуатаційним підприємством на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03.10.2022 року справа №727/3622/22 наказ № 41-К від 14.04.2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 » скасовано та поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника постачання, про що свідчить наказ від 10.04.2023 року №41-K (а.с. 77).

У наказі про поновлення на посаді ОСОБА_1 відповідачем вирішено виплатити середній заробіток в розмірі, як звільненому від виконання посадових обов`язків працівнику на час проходження військової служби за період з 15.04.2022 року по 18.07.2022 року, тобто до дня набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин».

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зав`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22) зроблено висновок, що «зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості ( постанова Верховного від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) вказано, що «абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати».

У справі, яка переглядається, встановлено порушення відповідачем трудових прав позивача у зв`язку із протиправними діями відповідача щодо незаконного звільнення ОСОБА_1 , тобто недотриманням відповідачем законодавства про працю.

Вирішуючи спір про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив з обґрунтованості позову щодо наявності такої шкоди саме у зв?язку з порушенням трудових прав позивача відповідачем, причинно-наслідковий зв`язок між такими неправомірними діями відповідача та настанням негативних наслідків, засад розумності та справедливості.

Підстав для застосування строків, встановлених статтею 233 КЗпП України, в цій справі немає, оскільки як на час звільнення позивача, так і на час пред`явлення позову на всій території України діяв карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (постанова від 11 березня 2020 року № 211 із змінами та доповненнями), а відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 459/1336/21.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин 1, 3 статті 12, частин 1, 6 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок по доведенню обставин покладається на сторони.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Інші доводи апелянта по своїй суті зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом при розгляді зазначеної справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи, фактично апелянт наводить ті ж аргументи, яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення.

Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи наведене, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Чернівецьке міське комунальне підрядне шляхово-експлуатаційне підприємство» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак