Справа № 204/5445/22
Провадження № 2/204/367/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Черкез Д.Л.,

за участю секретаря судового засідання Воронько А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики у загальному розмірі 26 874 242,20 грн., а також судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що протягом 2016 2017 років між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склались дружньо-партнерські відносини та виникли спільні бізнес-інтереси. Протягом зазначених 2016-2017 років ОСОБА_2 звернувся до позивача з проханням щодо надання в борг грошових коштів, для розвитку бізнесу, належного відповідачу. Довіряючи на той час відповідачу, позивачем було окремими частинами передано відповідачу грошові кошти у загальному розмірі 498 665,00 доларів США, що підтверджується розпискою, складеною відповідачем 25 червня 2017 року, в якій зазначено, що відповідачем отримано від позивача вищевказану суму грошових коштів в якості позики. Крім того, вказаною розпискою також було визначено, що разом з процентами, зазначена сума позики округлена до суми 500 000,00 доларів США. У зв`язку з дружніми відносинами, що склалися на той час між позивачем та відповідачем, а також постійним намаганням відповідача прискорити передачу грошових коштів нібито з причини вимог його бізнесу, який з його слів потребував негайного «вкладення», передача коштів не в кожному випадку була оформлена належним чином. Так, відповідачем, зокрема, було складено розписки щодо передачі йому коштів з боку позивача: 30 серпня 2016 року складено розписку щодо надання 1 700 000,00 грн. та 150 000,00 доларів США; 20 грудня 2017 року складено розписку щодо надання 74 693,00 доларів США. Звертає увагу, що в подальшому, хвилюючись про факт передачі певних сум грошових коштів без належного оформлення, позивач прибув до відповідача з вимогою щодо додаткового оформлення факту передачі грошових коштів, після чого саме відповідачем було складено додаткову розписку (від 25 червня 2017 року), в якій безпосередньо ним було зазначено загальну суму, отриману ним у борг від позивача, протягом двох років. Крім того, намагаючись відбудувати логічний ланцюг передачі грошових коштів, а також підвести загальну суму позики, що було надано позивачем відповідачу, та прописати загальні обов`язки щодо повернення цих коштів, між позивачем та відповідачем 04 вересня 2017 року було підписано договір позики. Відповідно до умов Договору позики вбачається, що на момент його укладення, позивач передав, а відповідач отримав в позику грошові кошти в сумі 500 000,00 доларів США. Відповідно до п. 4 договору позики, відповідач зобов`язався повернути грошові кошти позивачу в строк до 04 вересня 2020 року. Також, договором позики, зокрема п. 3, так само як і розпискою, сторони визначили обов`язок відповідача щодо сплати на користь позивача 1,1 відсотків від суми позики, щомісяця. Незважаючи на обов`язок повернення грошових коштів, а також сплати процентів за користування грошовими коштами, у визначений строк відповідачем до цього часу грошові кошти не повернуті, проценти не сплачені. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Виходячи з наведеного, відповідач має повернути позивачу суму грошових коштів у розмірі 500 000,00 доларів США, зазначених у «підсумковій» розписці, а також у договорі позики, що станом на 01 серпня 2022 року (дату складання позовної заяви) складає 18 284 300,00 грн. відповідно до офіційного курсу долара США, встановленого НБУ станом на 01.08.2022 року, який зокрема становить 36,5686 грн. за 1 долар США. Крім того, станом на 01 серпня 2022 року відповідачем не сплачено на користь позивача суму встановлених розписками та договором позики процентів за користування грошовими коштами в розмірі 126 500,00 доларів США (4 625 927,90 грн. за курсом НБУ станом на 01.08.2022 року). Також вважає, що на підставі статті 625 ЦК України відповідачем також має бути сплачено на користь позивача інфляційне збільшення в сумі 6 219 126,72 грн. При цьому, всього відповідачем за 4 роки повернуто позивачу процентами 61 668,00 доларів США (еквівалент 2 255 112,42 грн.). Враховуючи наведене, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем, враховуючи відсотки та інфляційне збільшення становить 26 874 242,20 грн. На теперішній час відповідач уникає спілкування з позивачем та грошові кошти не повертає. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом.

Представник позивача ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Позивач ОСОБА_1 судовому засіданні 07 лютого 2023 року додатково пояснив, що між ним та ОСОБА_2 існували дружньо-партнерські відносини. Протягом 2016-2017 років він надав ОСОБА_2 у позику грошові кошти, на підтвердження чого останнім було написано три розписки, а також все це оформлено договором позики на суму 500 000,00 доларів США. До теперішнього часу відповідач повернув йому лише 61 668,00 доларів США в якості процентів за договором позики, а розмір процентів дорівнює 5 500,00 доларів США на місяць.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив.

Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики від 04 вересня 2017 року, згідно умов якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 у позику грошові кошти у розмірі 500 000,00 доларів США, зі сплатою 1,1 % від суми позики щомісячно, строк повернення позики - 04 вересня 2020 року (а.с. 14).

Факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів підтверджується також розписками від 30 серпня 2016 року (а.с. 11), від 25 липня 2017 року (а.с. 13) та від 20 грудня 2017 року (а.с. 12).

У пункті 2 вищевказаного Договору позики від 04 вересня 2017 року також визначено, що факт отримання грошей підтверджується розписками від 30 серпня 2016 року, від 25 липня 2017 року, від 20 грудня 2017 року, власноруч написаними позичальником в момент передання йому грошей (позики), а також підписанням цього договору.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, тобто передав відповідачу обумовлену суму грошових коштів, що підтверджується підписом відповідача у договорі позики від 04 вересня 2017 року.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 порушив взяті на себе зобов`язання, та не повернув суму позики в обумовлений у договорі строк.

Таким чином судом встановлено, що на теперішній час сума неповернутої позики становить 500 000,00 доларів США.

Позивач зазначив, що відповідач уникає будь-яких контактів з позивачем та позику не повертає. У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивач вирішив скористатись правом вимоги та 01 серпня 2022 року звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

З огляду на те, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань та не повернув суму позики, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми позики є законними та обґрунтованими.

При цьому, згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року N 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов`язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

Згідно роз`яснень наданих у пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, відповідно до частини першої статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Сума заборгованості відповідача за договором позики від 04 вересня 2017 року становить 500 000,00 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у грошовій одиниці України гривні (у розмірі 18 284 300,00 грн.), в еквіваленті 500 000,00 доларів США за курсом НБУ на день подання позову.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 01 серпня 2022 року, офіційний курс валюти встановлений НБУ на вказану дату становив: 1 долар США 36,5686 грн. Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за договором позики від 04 вересня 2017 року у розмірі 500 000,00 доларів США х 36,5686 грн. в межах заявлених позовних вимог станом на 01 серпня 2022 року дорівнює 18 284 300,00 грн.

Таким чином судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у позику, яке підлягає судовому захисту.

З огляду на те, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань та не повернув суму позики, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми позики є законними та обґрунтованими, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу у розмірі 18 284 300,00 грн., а отже позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню.

Крім того, у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача нараховані проценти за користування грошовими коштами за період з 04 вересня 2020 року по 01 серпня 2022 року у розмірі 4 625 927,90 грн., що еквівалентно 126 500,00 доларів США за курсом НБУ на день подання позову.

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як вже було зазначено вище, у пункті 3 договору позики від 04 вересня 2017 року сторони обумовили, що грошові кошти за цим договором передаються позикодавцем позичальнику з умовою виплати 1,1% від суми позики щомісячно, суму процентів позичальник зобов`язується платити позикодавцю щомісячно до кінця місяця.

Тобто, ОСОБА_2 зобов`язаний щомісячно сплачувати 1,1% від суми позики, тобто по 5 500,00 доларів США.

Оскільки судом встановлено, що на теперішній час грошові кошти отримані в позику позивачу не повернуті, є всі підстави для стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами за період заявлений позивачем до стягнення - з 04 вересня 2020 року по 01 серпня 2022 року, тобто в межах заявлених позовних вимог.

Сума нарахованих процентів за період з 04 вересня 2020 року по 01 серпня 2022 року (23 місяці), які відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача відповідно до умов договору позики від 04 вересня 2017 року становить 126 500,00 доларів США.

Разом з цим, позивачем визнавалося, що відповідач частково сплачував проценти за договором позики, а саме сплатив в якості процентів 61 668,00 доларів США.

З огляду на викладене, оскільки розмір процентів за період з 04 вересня 2020 року по 01 серпня 2022 року становить 126 500,00 доларів США, враховуючи, що відповідач частково сплатив проценти, а саме у розмірі 61 668,00 доларів США, суд приходить до висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами у розмірі 64 832,00 доларів США (126 500,00 - 61 668,00 = 64 832,00), що еквівалентно 2 370 815,48 грн. за курсом НБУ на день подання позову (64 832,00 х 36,5686 грн. = 2 370 815,48 грн.), а отже позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 інфляційного збільшення у розмірі 6 219 126,72 грн. суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

В даному випадку, Договір позики між позивачем та відповідачем був укладений саме в іноземній валюті долар США.

Оскільки позика за договором позики від 04 вересня 2017 року була надана позивачем відповідачу в іноземній валюті долар США, то передбачені законом підстави для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційного збільшення відсутні, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задоволенню не підлягають.

З урахуванням всього вищевикладеного суд приходить до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути заборгованість за договором позики від 04 вересня 2017 року у розмірі 20 655 115,48 грн., яка складається з: основної суми боргу 18 284 300,00 грн., процентів за користування грошовими коштами 2 370 815,48 грн.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково на загальну суму 20 655 115,48 грн., а також враховуючи сплату позивачем судового збору у максимальному розмірі для цих позовних вимог майнового характеру, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 12 405,00 грн.

На підставі ст.ст. 207, 525, 526, 536, 610, 612, 625, 1046-1049 Цивільного кодексу України та керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 128, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-282 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 04 вересня 2017 року у розмірі 20 655 115,48 грн. (двадцять мільйонів шістсот п`ятдесят п`ять тисяч сто п`ятнадцять гривень, 48 копійок), яка складається з: основної суми боргу 18 284 300,00 грн. (вісімнадцять мільйонів двісті вісімдесят чотири тисячі триста гривень, 00 копійок), процентів за користування грошовими коштами 2 370 815,48 грн. (два мільйони триста сімдесят тисяч вісімсот п`ятнадцять гривень, 48 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 12 405,00 грн. (дванадцять тисяч чотириста п`ять гривень, 00 копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Д.Л. Черкез