Справа № 216/1893/20
провадження 2/216/246/23
РІШЕННЯ

іменем України

10 липня 2023 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Кузнецова Р.О.

за участю:

секретаря судового засідання Гулковського О.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду у місті Кривому Розі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по комунальним платежам,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по комунальним платежам. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 02 листопада 2004 року було зареєстровано шлюб між ним та ОСОБА_2 . Від сумісного життя мають сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 30.09.2011 шлюб між сторонами було розірвано. 21.11.2008 рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу з позивача стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі 900,00 грн щомісячно. З листопада 2013 року ОСОБА_2 мешкає з дитиною за адресою: АДРЕСА_1 , позивач у цій квартирі не мешкав з вересня 2013 року до січня 2020 року. Між позивачем та відповідачем була домовленість, що мати позивача - ОСОБА_4 за рахунок позивача сплачуватиме комунальні платежі за квартиру у якій мешкає ОСОБА_2 , проте, позивач не буде платити їй аліменти на дитину. Цю домовленість позивач виконував до серпня 2019 року, сплачуючи комунальні платежі з вересня 2013 року. Матір`ю позивача ОСОБА_4 сплачені комунальні послуги за квартиру у 2017 році у сумі 25609,00 грн, за 2018 рік сплачена сума - 32376,00 грн, за 2019 рік сплачена сума - 10444,94 грн. Таким чином за період з 2017 рік по серпень 2019 року позивачем сплачена сума комунальних платежів становить 68429,94 грн. У квартирі зареєстрована з 2005 року ОСОБА_2 і мешкала до січня 2020 року. Позивач прийняв на себе зобов`язання сплачувати комунальні платежі за квартиру, а відповідач прийняла на себе зобов`язання не отримувати від нього аліментів. Відповідач не бажає відшкодувати позивачу понесені витрати по сплаті житлово-комунальних послуг за 3 річний термін з січня 2017 року по серпень 2019 року у сумі 68429, 94грн, тому позивач вимушений звертатися до суду з цим позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь зазначену суму витрат з оплати комунальних послуг та судові витрати.

У судовому засіданні позивач позов підтримав та наполягав на його задоволенні.

Відповідач та її представник, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи до суду не з`явились, між тим, раніше представником відповідача надано до суду відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити у задоволенні позову через необґрунтованість вимог позивача, а саме, відповідач стверджує, що ніякої домовленості стосовно сплати комунальних платежів матір`ю позивача за рахунок сплати аліментів на утримання спільної дитини не було та не могло бути, до того ж, вказане питання вже було предметом судового розгляду в іншій цивільній справи та залишилось поза увагою суду, через відсутність доказів зазначеного. Крім цього, надані позивачем докази сплати комунальних платежів є не достовірними, так як з виписок з карткового рахунку не можливо встановити, кому належить даний картковий рахунок та за яке житло сплачено комунальні послуги. Також відповідач зазначає, що до смерті батька позивача - ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), частину грошових коштів віддавала йому для сплати за комунальні послуги, а після його смерті кошти передавала матері позивача - ОСОБА_4 , що може підтвердити її брат ОСОБА_6 та син ОСОБА_3 . Іншу частину за комунальні послуги відповідач сплачувала самостійно на підтвердження чого до відзиву додає квитанції про сплату за комунальні послуги.

Крім цього, 29.03.2023 представник позивача надала до суду заперечення на відзив в яких зазначила, що твердження відповідача про те, що остання передавала грошові кошти на сплату комунальних платежів спочатку батьку позивача, а потім матері, не відповідає дійсності, крім цього, квитанції, яка надала відповідач підтверджують сплату комунальних послуг поза межами строку за який позивач просить стягнути заборгованість.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому, відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Матеріалами справи встановлено, що позивачу на праві спільної сумісної власності належить частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 46)

У вказаній квартирі до січня 2020 року проживала відповідач по справі разом зі спільною дитиною сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Дана обставина не заперечується відповідачем.

Як вбачається з виписок з карткового рахунку ПАТ КБ «Приватбанк», а також копії платіжної картки, виданої на ім`я ОСОБА_7 , наданих позивачем, за адресою: АДРЕСА_1 з січня 2017 по серпень 2019 років здійснювалась оплата комунальних послуг (а.с. 6-49).

Крім цього, з копій квитанцій, де платником зазначена відповідач, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 також здійснювалась оплата комунальних послуг (а.с. 62-103).

Так, засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Тож саме позивач як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що потрібно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно з правилами частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин першої та другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша, друга статті 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано до суду такі письмові докази: довідку КП «Криворізьке БТІ» ДОР» про підтвердження права власності на частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 та копії виписок з карткового рахунку матері позивача, з яких вбачається, що за даною адресою сплачувались комунальні платежі. Крім цього, позивач зазначає, що між ним та відповідачем існувала домовленість, а саме, мати позивача - ОСОБА_4 за рахунок позивача сплачуватиме комунальні платежі за квартиру у якій мешкає ОСОБА_2 , натомість позивач не буде платити їй аліменти на дитину.

В свою чергу, відповідач надала відзив на позовну заяву, в якому заперечує існування будь-яких домовленостей щодо сплати аліментів з відповідачем, а також вказує, що надавала грошові кошти для сплати комунальних платежів батькам позивача.

Таким чином, суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку, що наявні в матеріалах справи докази достовірно не підтверджують заявлених позивачем позовних вимог.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у своєму рішенні під час розгляду справи за №216/6185/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та пені по виплаті аліментів встановив, що посилання відповідача на те, що між ним та позивачем було досягнуто угоди про заміну аліментів на сплату комунальних платежів за квартиру є необґрунтованими, оскільки не підтверджуються належними та достатніми доказами, а також свідчать про нецільове призначення аліментних коштів.

Аналогічний висновок зробив й Дніпровський апеляційний суд у постанові від 12.10.2020 за наслідками перегляду рішення суду першої інстанції, зазначивши, що колегією суддів не приймаються до уваги посилання відповідача та його представника в апеляційній скарзі на те, що між ним та позивачем було досягнуто угоди про заміну аліментів на сплату комунальних платежів за квартиру, оскільки такі твердження відповідача не підтверджуються належними та достатніми доказами, при цьому свідчать про нецільове призначення коштів, спрямованих на сплату аліментів, оскільки відповідно до статті 179 СК України, аліменти призначені для утримання дитини і не можуть бути використані не за цільовим призначенням.

Зважаючи на викладене, суд ставить під сумнів та оцінює критично й твердження позивача про те, що його мати - ОСОБА_4 саме за рахунок позивача сплачувала комунальні платежі по квартирі, будь-яких належних та допустимих доказів цьому матеріали цивільної справи не містять.

Оскільки комунальні платежі за квартиру сплачувались з карткового рахунку, який належить матері позивача, позивач не навів суду переконливих доказів того, що саме він сплачував комунальні платежі та існування будь-яких домовленостей між сторонами по справі, щодо сплати аліментів не підтвердилось, суд вважає, що у даному випадку цивільне право позивача, а саме право вимагати повернення сплачених грошових коштів, не порушене, через відсутність доказів належності грошових коштів саме позивачу.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належно реалізоване шляхом виключно твердження позивача про існування певних обставин та фактів, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Таким чином, оскільки позивач не подав до суду належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог і здійснені судом заходи, щодо встановлення таких виявились безрезультатними, суд відмовляє у задоволенні позову.

Крім цього, оскільки у задоволенні позову відмовлено судові витрати по справі слід покласти на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 11, 15, 16 ЦК України, ст.ст. 5-8, 12-19, 23, 89, 128, 131, 136, 141, 258-259, 263, 265, 268, 354-355 ЦПК України суд,-

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по комунальним платежам - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Суддя Р.О.КУЗНЕЦОВ