Справа № 183/5402/17
№ 2/183/23/23
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 квітня 2023 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
за участю секретаря судових засідань Краснянської Д.О.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Виконавчий комітет Новомосковської міської ради, Сектор у справах громадянства Імміграції та реєстрації фізичних осіб Новомосковського МВГУМВС України, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
У жовтні 20 17 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти його з реєстрації у належній позивачу на праві приватної власності квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заявленого позову, позивач посилається на те, що вона є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В даній квартирі, що належить позивачу на праві приватної власності зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 ..
25 серпня 2013 року рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області шлюб між сторонами було розірвано. Але фактично шлюбні відносини були припинені у 2010 році. З того часу відповідач за вищевказаною адресою не проживає.
ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . не проживає з 26 серпня 2015 року, не являється її власником, вищезазначеним житлом не користується, не оплачує комунальні послуги та не бере участі у його утриманні, але на теперішній час все ще залишається в ньому зареєстрованим, в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає.
Позивач стверджує, що відповідач проживає з іншою жінкою, але адреса його проживання їй не відома.
Проживаючи за іншою адресою відповідач залишається зареєстрованим у належній позивачу на праві приватної власності квартирі, що заважає їй, як власнику розпоряджатися своїм майном, і так як відповідач не бажає добровільно в до судовому порядку вирішити дане питання, позивач була вимушена звернутись до суду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, Головуючим суддею по справі обрано Парфьонова Д.О. (а.с. 23).
Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Парфьонова Д.О. від 16 листопада 2017 року відкрито провадження у справі (а.с. 26).
Відповідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Головуючим суддею по справі обрано Городецького Д.І., у зв`язку із закінченням терміну повноважень, згідно розпорядження керівника апарату суду Кравченко А.Є. (а.с. 51).
Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Городецького Д.І. від 17 вересня 2018 року провадження по справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 183/5223/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання жилого приміщення спільною сумісною власністю подружжя (а.с. 81-82).
Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Городецького Д.І. від 04 січня 2022 року провадження по справі поновлено (а.с. 96).
Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Городецького Д.І. від 06 січня 2022 року справу передано канцелярії для повторного автоматизованого розподілу, у зв`язку з самовідводом судді Городецького Д.І. (а.с. 99-100).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Головуючим суддею по справі обрано Сороку О.В. (а.с. 101).
Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Сороки О.В. від 10 січня 2022 року прийнято справу до свого провадження і призначено судове засідання (а.с. 102).
Позивач в судове засідання не з`явилась, звернулась до суду із заявою про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала.
Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, шляхом направлення повістки на за адресою проживання, причини неявки суду невідомі.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що 13 листопада 1992 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб який за рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2013 року було розірвано (а.с. 6).
ОСОБА_1 на підставі договору дарування ВВО № 914388 від 02 грудня 2004 року належить квартира АДРЕСА_2 (а.с. 8).
Варто зауважити, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2021 року, що набрало законної сили ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні його позову про визнання зазначеного договору удаваним правочином, та відмовлено у визнанні цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя (а.с. 91-94).
Згідно довідки № 4535 від 24 жовтня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (а.с. 18).
Проте, відповідно актам від 03 лютого 2016 року та від 24 жовтня 2017 року підписаними головою квартального комітету № 33 та сусідами, за вищевказаною адресою ОСОБА_2 не проживає (а.с. 9,17).
Відповідно Єпікризу № 1052 06 липня 2011 року ОСОБА_1 прибула в хірургічний відділ, зі струсом мозку, переломом кісток носу зі зміщенням, коровотечією обличчя, отриманим в результаті побиття чоловіком (а.с. 12).
13 вересня 2012 року ДІМ Новомосковського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області було винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи, згідно якої ОСОБА_2 спричинив ОСОБА_1 тілесні ушкодження, проте у зв`язку з відсутністю складу правопорушення ,порушення кримінальної справи не було (а.с. 11).
Відповідно висновку Новомосковського МВ ГУМВС України Дніпропетровської області від 18 березня 2013 року за результатами розглядами звернення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 виказав в адресу позивача слова брутального походження та слова фізичної розправи після чого відносно ОСОБА_2 складено адміністративний протокол за ст. 173 зі зн 2 КУпАП, протокол № 019808, від 16 березня 2013 року (а.с. 10).
Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У відповідності до вимог ч.2 ст. 406 ЦК України, право користування чужим майном може бути припинено за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, що мають значення.
Ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Вимоги ст. 156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, суд вважає, що відповідач, не проживаючи в квартирі позивача, що належить їй на праві власності, втратив право користування ним, а тому, суд вважає за необхідне задовольнити позов, усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .
Питання щодо судових витрат належить вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 10-12, 27, 30, 58-62, 209, 212-215, 280 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640,40 гривень (шістсот сорок гривень 40 копійок).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з моменту проголошення цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП невідомий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , місце проживання: невідоме.

Суддя О.В.Сорока.