КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 року місто Київ.

Справа № 381/3181/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8151/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф. , Шкоріна О.І.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів)

ВСТАНОВИВ

У вересні 2021 року ОСОБА_3 (надалі по тексту - позивач) звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 (надалі по тексту - відповідач), у якому просила суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 40 766,14 грн., з яких 36 935,43 грн. - безпідставно набуті кошти, 2 715,22 грн. - інфляційні втрати, 1115,49 грн. - 3% річних, а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 є матір`ю малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьком дітей є ОСОБА_1 .

У 2019 році шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області по справі № 381/3631/19 від 02.10.2019 року та ОСОБА_3 переїхала до міста Борисполя, де винаймає житло дотепер.

Скориставшись тим, що дітей було зареєстровано за місцем проживання ОСОБА_1 , останній отримав довідку про склад сім`ї, з якої вбачалось, що діти фактично проживають разом з ним, та звернувся до Фастівського міськрайонного суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітей.

Згідно судового наказу від 24.09.2019 року, виданого в рамках цивільної справи № 381/3338/19, на користь ОСОБА_1 почалось стягнення аліментів на утримання дітей.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2019 року судовий наказ від 24.09.2019, виданий Фастівським міськрайонним судом у справі № 381/3338/19 за заявою ОСОБА_1 , було визнано таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 березня 2020 року прийнято відмову ОСОБА_1 від апеляційної скарги на ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2019 року, а апеляційне провадження у справі № 381/3338/19 - закрито.

Проте, починаючи з жовтня 2019 року по березень 2020 року, ОСОБА_1 , отримував аліменти ніби то на утримання своїх двох дітей, і цими коштами розпоряджався на власний розсуд.

Пізніше ОСОБА_1 неодноразово намагався викрасти своїх дітей.

Так, 20 серпня 2020 року ОСОБА_1 вдалося вкрасти свою молодшу дочку ОСОБА_5 , та після викрадення дочки, відповідач повторно звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з проханням видати судовий наказ на утримання двох дітей, хоча фактично ОСОБА_4 в цей час проживав разом з матір`ю, а Рішенням Виконавчого комітету Бориспільської міської ради №632 від 12 жовтня 2020 року, визначено місце проживання малолітніх дітей разом з їхньою матір`ю.

Судом було видано наказ від 15.03.2021 року в рамках цивільної справи № 381/312/21, який в подальшому знову було визнано таким, що не підлягає виконанню ухвалою від 13 травня 2021 року. Не погоджуючись з цим, ОСОБА_1 подавалась апеляційна скарга, яку було залишено без задоволення постановою Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року.

Таким чином, з березня 2021 року по липень 2021 року ОСОБА_1 отримував аліменти ніби то на утримання своїх двох дітей і цими коштами розпоряджався на власний розсуд.

З довідки, виданої за місцем роботи позивача (ТОВ «Авіакомпанія «Азур Ейр Україна») вбачається, що усього ОСОБА_1 було безпідставно отримано грошові кошти позивача на загальну суму 36 935,43 грн., які вираховувались із заробітної платні.

Таким чином, посилаючись на приписи ст.ст. 1212, 1213, 1215, 1241, 536, 625 ЦК України, позивач звернулась до суду з даним позовом, у якому просила стягнути безпідставно одержані кошти за судовими наказами, які у подальшому визнано такими, що не підлягають виконанню, а також нараховані на ці кошти 3% річних та інфляційні втрати.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 безпідставно отримані кошти у сумі 27 150,88 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 1710,3грн. та 3% річних у сумі 581,11 грн.. за період з 16.03.2020 року по 07.09.2021 року, та суму інфляційних втрат у розмірі 199,90грн. та 3% річних у сумі 71,66 грн. за період з 08.07.2021 року по 07.09.2021 року, а всього 29713,85 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 908,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення безпідставно отриманих коштів, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, - відмовлено.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2023 року відмовлено в задоволенні заяви відповідача про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 27 березня 2023 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Посилаючись на акт обстеження умов проживання від 21 травня 2019 року, довідки про склад сім`ї №74 від 21.01.2021 року, акт підтвердження місця проживання від 07.12.2022 року, вказує, що мати фактично не приймає участі у вихованні дітей, вдома з`являється рідко, діти проживають разом з батьком, дочка постійно проживала з батьком з 20 серпня 2020 року по 15 березня 2022 року, після чого була вимушена виїхати за кордон через військову агресію РФ.

Вважає, що суд застосував невірний спосіб захисту позивачем своїх прав, оскільки кошти були набуті як аліменти на утримання дітей на виконання судових наказів.

Також вказує на розбіжності в сумах отриманих аліментів, оскільки вони не відповідають виписці з рахунку ОСОБА_1 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 травня 2022 року відкрито апеляційне провадження у даній справі, яка була надіслана позивачу та її представнику 16 травня 2023 року .

Станом на 11 липня 2023 року відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2019 року у справі №381/3631/19, що набрало законної сили 27.12.2019 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, останній повернуто дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 ».

24 вересня 2019 року (з врахуванням ухвали від 04.10.2019 року про виправлення описки (а.с. 63)) Фастівським міськрайонним судом Київської області у справі №381/3338/19 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 частин від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду (10.09.2019 року) і до досягнення старшою дитиною повноліття (а.с. 61-62).

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2019 року визнано судовий наказ від 24.09.2019, виданий Фастівським міськрайонним судом у справі № 381/3338/19 таким, що не підлягає виконанню (а.с. 64).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 березня 2019 року прийнято відмову ОСОБА_1 від апеляційної скарги на ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2019 року, а апеляційне провадження у справі закрито (а.с. 65).

У подальшому, 15 березня 2021 року Фастівським міськрайонним судом Київської області у справі № 381/312/21 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з дня подання заяви до суду, а саме з 27.01.2021 р. і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 67).

Ухвалою суду від 13 травня 2021 року визнано судовий наказ від 15 березня 2021 року, виданий Фастівським міськрайонним судом Київської області, у справі № 381/312/21 (провадження 2-н/З81/54/21) таким, що не підлягає виконанню (а.с. 69-73).

Постановою Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2021 року залишено без змін.

Як вбачається із довідки від липня 2021 року №1938, що видана ТОВ «Авіакомпанія Азур Ейр Україна» ОСОБА_3 , сума утримання згідно виконавчих листів за період з 01.11.2019 р. по 31.07.2021 р. складає 36 935,43 грн. (а.с. ).

У відповідності до даної довідки, в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 11.11.2019 року та виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 14.04.2020 року вираховувались наступні суми:

Листопад 2019 року - 3678,75 грн.;

Грудень 2019 року - 5625,49 грн.;

Січень 2020 року - 1998,50 грн.;

Лютий 2020 року - 3559,39 грн.;

Березень 2020 року - 4658,01 грн.;

Квітень 2020 року - 2872,42 грн.

У межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 12.11.2019 року вираховувались кошти в сумі 480,31 грн.

За виконавчим провадженням № НОМЕР_3 з ОСОБА_3 було стягнуто наступні суми:

Червень 2021 року - 4968,09 грн.;

Липень 2021 року - 9094, 47 грн.

Згідно даних, що містяться у автоматизованій системі виконавчих проваджень, 06.11.2019 року було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1, боржник: ОСОБА_3 , стягувач: ОСОБА_1 , яке на даний час завершено; 14.05.2021 року було відкрито виконавче провадження НОМЕР_3, боржник: ОСОБА_3 , стягувач: ОСОБА_1 , яке на даний час завершено. Крім того, 08.11.2019 року було відкрито виконавче провадження НОМЕР_2, боржник: ОСОБА_3 , стягувач: Фастівський міськрайонний суд, яке на даний час завершено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що поверненню підлягають суми, які були відраховані з заробітної плати позивача, як аліменти за місяці після постановлення ухвал судом про визнання судових наказів такими, що не підлягають виконанню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з урахуванням наступного.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормамиглави 83 ЦК України.

Згідно із частиною першоюстатті 1212 ЦК Україниособа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,стаття 1212 ЦК Україниможе застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі,визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Вказана правова позиція сформульована Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18), від 24 березня 2021 року у справі № 369/8126/17 (провадження № 61-5137св19).

Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року справа № 545/163/17.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2019 року визнано судовий наказ від 24.09.2019, виданий Фастівським міськрайонним судом у справі № 381/3338/19 таким, що не підлягає виконанню (а.с. 64).

Станом на 13 травня 2021 року, а саме, на час постановлення ухвали, якою визнано судовий наказ від 15 березня 2021 року, виданий Фастівським міськрайонним судом Київської області у справі № 381/312/21 таким, що не підлягає виконанню, рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області за № 632 від 12.10.2020 року, визначено місце проживання малолітніх дітей разом з матір`ю.

Також судом першої інстанції встановлено, що позивач не зверталась до суду із заявами про поворот виконання судових наказів в порядку ст. 444 ЦПК України, обравши спосіб захисту своїх прав шляхом подання окремого позову про стягнення безпідставно одержаних коштів та нарахованих на них сум, встановлених ст. 625 ЦК України.

Відповідно до статті 129-1Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 2, п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження підлягає закінченню у разі: визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання, а також скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про правомірність повернення коштів за час, коли фактично судовий наказ уже було визнано таким, що не підлягає виконанню, а аліменти стягувались, а доводи скаржника про не вірний спосіб захисту не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів також зазначає, що звернення з заявою відповідача про видачу судового наказу в той період, коли діти з ним не проживали, а лише були зареєстровані за однією з ним адресою, розцінюється судом як недобросовісна поведінка. Крім того, суд ухвалив повертати аліменти, лише за місяці, коли вже судові накази були визнані такими, що не підлягають виконанню, а відповідач будучи обізнаним про такі рішення судів продовжував отримувати аліменти та не повернув їх позивачу.

Посилання відповідача на акт обстеження умов проживання від 21 травня 2019 року, довідку про склад сім`ї №74 від 21.01.2021 року, акт підтвердження місця проживання від 07.12.2022 року колегія суддів не приймає до уваги, оскільки , як вже зазначалось вище такі обставини входили в предмет доказування за заявами про визнання судових наказів такими , що не підлягають виконанню. Суд не ухвалював рішення про повернення аліментів, які були стягнуті за місяці, що передували ухваленню судових рішень про визнання наказів такими, що не підлягають виконанню.

Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Відповідно до статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Матеріали справи не містять відомості щодо оскарження відповідачем такого рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області за № 632 від 12.10.2020 року, яким визначено місце проживання малолітніх дітей разом з матір`ю.

Доводи відповідача щодо розбіжності в сумах отриманих аліментів, відповідно до довідки, наданої позивачем та виписками з рахунку ОСОБА_1 , колегія суддів не приймає з огляду на таке.

Перевіривши матеріали справи, апеляційний суд не встановив розбіжностей між відомостями про суми утриманих коштів з заробітку ОСОБА_3 як аліментів та сумами, що надходили до рахунку ОСОБА_1 за ВП НОМЕР_2 від 12 листопада 2019 року. Суду також не вдалось встановити розбіжності в сумах отриманих аліментів за ВП НОМЕР_3 від 25.05.2021 року, оскільки виписка по картковому рахунку відповідача надана не в повному обсязі (а саме 3 сторінки з 6). Надані відповідачем докази є неповними та не спростовують розрахунки, проведені судом першої інстанції.

Частиною 2 ст. 1214 ЦК України передбачено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц, провадження № 61-22875св19.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, розмір яких визначений із урахуванням проведеного судом першої інстанції розрахунку, який перевірений апеляційним судом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо часткового задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 1ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду залишити без змін.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так як, апеляційна скарга залишається без задоволення, відсутні підстави для покладення на позивача обов`язку відшкодовувати судові витрати понесені відповідачем як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.367, ст.374ч. 1 п. 1, ст.375, ст.382 -384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської областівід 31 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Судді: О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик

О.І. Шкоріна