Провадження № 2/484/583/23
Справа № 484/1529/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2023 Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області

в складі: головуючого - судді Шикері І.А.

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що їй відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 , виданого на підставі рішення Первомайської міської ради № 188, на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . У даній квартирі зареєстрований її колишній чоловік відповідач у справі ОСОБА_2 , який з 2004 у спірній квартирі не проживає, а проживає по АДРЕСА_2 . Будь-яких домовленостей щодо користування спірною квартирою між ними не досягнуто, особистих речей відповідача в квартирі немає. Реєстрація відповідача у спірній квартирі перешкоджає їй користуватися та розпоряджатися своєю власністю, оскільки відповідач не приймає участі в утриманні квартири, не сплачує за комунальні послуги, а вона позбавлена оформити житлову субсидію (тощо). Посилаючись на вказані обставини, позивачка просить суд визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

На підставі ст.ст. 274, 276 ЦПК України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою від 28.03.2023 було відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 18.04.2023 на 09.30 год.

Ухвалою суду від 18.04.2023, в задоволенні клопотання представника позивачки - адвоката Дорова А.О. про розгляд цивільної справи за правилами загального позовного провадження було відмовлено, в той же час від позивачки, в порядку ч.7 ст. 81 ЦПК, було витребувано докази у справі, в зв`язку з чим розгляд справи було відкладено до 02.05.2023 до 11.30 год.

Ухвалою суду від 02.05.2023 розгляд справи, за клопотанням представника позивачки, було відкладено до 14.07.2023 до 09.30 год., у зв`язку зі необхідністю надання витребуваних судом доказів.

28.06.2023 відповідач подав до суду відзив у якому, заперечуючи проти позову зазначив, що спірна квартира була придбана ним та позивачкою за спільні кошти у період шлюбу, а отже є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, він є власником частини спірної квартири, тому не може бути виселений з власної квартири. Посилаючись на вищевикладене, просив відмовити у задоволенні позову.

У відповіді на відзив, яка надійшла до суду 14.07.2023 від представника позивачка адвоката Дорова А.О. останній зазначив, що відповідач сам у своєму відзиві визнає обставини, викладені в позові, зазначаючи про те, що проживає не за місцем реєстрації, а за іншою адресою, тому вважає, що в силу ст. 82 ЦПК України обставини позову не підлягають доказуванню, а позов ОСОБА_1 слід задовольнити. Зауважив, що позивачка самостійно, за власні кошти придбала спірну квартиру, а відповідач якщо вважає себе власником квартири, має звернутись до суду із позовом про розподіл майна подружжя. З врахуванням наведеного, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Вирішуючи справу на підставі наявних у ній письмових доказів, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що у період шлюбу з відповідачем, позивачкою ОСОБА_3 у ЖСК «Україна» було придбано квартиру АДРЕСА_1 , в сумі тринадцять мільйонів тридцять шість тисяч карб. Оплата проведена 24.12.1994 (а.с.6,7).

На підставі рішення Первомайської міської ради № 188 від 20.07.1995, позивачці ОСОБА_3 28.03.1995 за № 13142, було видане свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.8).

Відповідач зареєстрований у спірній квартирі, проте з 2004 у даній квартирі не проживає, а мешкає за іншою адресою: АДРЕСА_2 .

23.11.2011, шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 23.11.2011 (а.с.9).

Конституцією України передбачено захист права власності та захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Вказані положення кореспондуються у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, у якій закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що її колишній чоловік відповідач у справі ОСОБА_2 , який зареєстрований у спірній квартирі з 2004 не проживає у ній, що, на її думку, відповідно до положень статті 405 ЦК України є підставою для втрати його права користування цим житлом.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування.

Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.

Як встановлено судом, спірну квартиру АДРЕСА_1 , було придбано позивачкою і відповідачем у період шлюбу, як подружжям, в інтересах сім`ї. Переконливих доказів іншому позивачкою та її представником не надано.

Тобто, спірна квартира є спільною сумісною власністю як позивачки, так і відповідача.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Відповідач не втратив право власності на вказану квартиру в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.

Доказів, які б свідчили про припинення права власності ОСОБА_2 на належну йому частку в спірному майні, в розумінні статей 346, 365 ЦК України, суду не надано, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не поширюються на спірні правовідносини.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, від 11 вересня 2020 року у справі № 511/1902/18.

Посилання позивачки на те, що через реєстрацію у будинку відповідача, вона позбавлена можливості оформити житлову субсидію не дає законних підстав для задоволення позову.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги, регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Отже, позивачка не позбавлена права на звернення до суду за захистом її прав як співвласника житла у випадку їх порушення іншими співвласниками, зокрема, у разі їх відмови нести тягар утримання спільного майна.

В силу ст.141 ЦПК України, в зв`язку із відмовою у задоволенні позову, понесені позивачкою витрати по сплаті судового збору, слід покласти на позивачку.

Керуючись ст.ст. 5,8,10, 81, 265-269 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , інтереси якої представляє адвокат Доров Андрій Олексійович, вул. Знаменська, 52, м. Первомайськ Миколаївської області, до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання якого: АДРЕСА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.

Відмовити ОСОБА_1 у визнанні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Понесені ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору, в сумі 1073,60 грн. покласти на ОСОБА_1 .

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 14.07.2023.

СУДДЯ: І.А.ШИКЕРЯ