Провадження № 22-ц/824/3008/2023 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Ковтун М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 29 липня 2021 року та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя.

У вересні 2020 року відповідачем ОСОБА_1 була подана зустрічна позовна заява, в якій вона також просила розподілити спільно нажите майно подружжя.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 29 липня 2021 року позов та зустрічний позов - задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя:

-виділено ОСОБА_2 у власність холодильник марки «Indesit» модель NB18.LFNF вартістю 3 777,0 грн., пральну машину «Indesit» модель IWDC 7105 (EU) вартістю 4 025,7 грн., телевізор марки «Philips» модель 42PFL3606H вартістю 4 403,6 грн.;

-стягнуто з ОСОБА_2 на корись ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості: 1/2 частини холодильника марки «Indesit» модель NB18.LFNF, 1/2 частини пральної машини «Indesit» модель IWDC 7105 (EU), 1/2 частини телевізору марки «Philips» модель 42PFL3606H03,6 грн., в загальній сумі 6 103,15 грн. (шість тисяч сто три грн. 15 коп.).

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки № НОМЕР_1 , загальною площею 0,0589 га, кадастровий номер :91:445:0044, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 8 997,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840,8 грн.

Додатковим рішенням Подільського районного суду м. Києва від 31 березня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 6 800 грн та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 16 216 грн. Проведено зустрічне зарахування та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю стягнених сум в розміру 9 416 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його в цій частині змінити та стягнути з неї на користь ОСОБА_2 судовий збір не більше 50% судового збору, що підлягав сплаті, у розмірі 4 499 грн.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що нею визнано позовні вимоги ОСОБА_2 , а у такому випадку він має право на повернення з державного бюджету 50% сплаченого ним судового збору, а з неї, на її думку, підлягає стягненню інші 50% сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із додатковим рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить додаткове рішення в цій частині змінити та відмовити у задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Суслікова Ю.Д. про ухвалення додаткового рішення та провести перерахунок зустрічного зарахування різниці стягнених сум.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розмір понесених витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись із додатковим рішенням в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить додаткове рішення в цій частині скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Старенького С.Є. про ухвалення додаткового рішення та провести перерахунок зустрічного зарахування різниці стягнених сум.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що відповідачем не доведено пропорційність та обґрунтованість понесених витрат відносно предмету спору.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції, в якому він вказує, що відповідачкою визнано його позов лише в судовому засіданні з розгляду справи по суті, а відтак доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, тому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін. Також, від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення, в якому він вказує на необґрунтованість доводів апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення суду залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Стягуючи з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 8 997,8 грн, суд першої інстанції виходив з того, що первісний позов задоволено судом в повному обсязі, а відтак понесені позивачем витрати зі сплати судового збору мають бути відшкодовані відповідачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Ухвалюючи додаткове рішення суду, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на обсяг виконаних адвокатом Сусліковим Ю.Д. та адвокатом Стареньким С.Є. робіт, складність справи, суд дійшов висновку, що сума гонорарів є співмірною із складністю справи та ціною позову, а тому є підстави до задоволення заяв представників сторін про стягнення понесених витрат.

Однак, колегія суддів не може повність погодитися з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 29 липня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено, а відтак колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений останнім при подачі позову судовий збір в розмірі 8 997,8 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що у даному випадку позивач має право на повернення з державного бюджету 50% сплаченого ним судового збору, оцінюються колегією суддів критично, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Також частиною 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Як вбачається з матеріалів справи, протокольною ухвалою від 24 березня 2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Разом з тим, в судовому засіданні від 29 липня 2021 року відповідач за первісним позовом та їх представник проти задоволення первісного позову ОСОБА_2 не заперечували.

Матеріали справи не містять доказів того, що до початку розгляду справи по суті ОСОБА_1 заявляла щодо визнання позову ОСОБА_2 , а відтак колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні підстави для застосування ч. 1 ст. 142 ЦПК України, а тому у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду в частині розподілу судових витрат слід відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Разом з тим, оцінюючи доводи апеляційних скарг на додаткове рішення суду та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає за необхідне частково скасувати додаткове рішення суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частиною 3 ст.270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Отже, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина восьма, дев`ята статті 139 ЦПК України).

Згідно з положеннями частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №750/2055/20 (провадження № 14-16723св20) зазначено, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано до суду: договір про надання професійної правничої допомоги від 16.09.2020 року, відповідно до якого адвокат Сусліков Ю.А. надав ОСОБА_2 правничу допомогу у вказаній справі та Розрахунок з переліком виконаних робіт (наданих послуг), ціни та сплату суми судових витрат на правову допомогу від 03.08.2021 року на суму 6 800 грн.

На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу представником відповідача - адвокатом Стареньким С.Є. було надано договір про надання професійної правничої допомоги від 01.08.2019 року, відповідно до якого адвокат Старенький С.Є. надавав ОСОБА_1 правничу допомогу у вказаній справі; додаткові договори про продовження дії Договору від 01.08.2019 року, від 01.08.2021 року. Згідно акту наданих послуг від 29.07.2021 року, погодженому з клієнтом, адвокат Старенький С.Є. надав відповідачу послуги професійної правничої допомоги на загальну суму 16 216 грн, які підлягають сплаті на рахунок адвоката відповідно до рахунку-фактури від 29.07.2021 року.

Стягуючи з відповідача, понесені позивачем, витрати на правничу допомогу, судом першої інстанції не враховано, що договором про надання професійної правничої допомоги від 16.09.2020 року, укладеним між адвокатом Сусліковим Ю.А. та ОСОБА_2 , не передбачено порядок оплати та вартість наданих ним послуг, а Розрахунок з переліком виконаних робіт (наданих послуг), ціни та сплату суми судових витрат на правову допомогу від 03.08.2021 року, складений адвокатом Сусліковим Ю.А. та підписаний лише адвокатом, а відтак не може бути належним та допустимим доказом погодження з клієнтом переліку та розміру таких витрат.

Таким чином, враховуючи надані представником позивача докази понесених витрат на правову допомогу, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 на його користь витрат на правничу допомогу не підтверджено належними та допустимими доказами, а відтак додаткове рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 щодо стягнення цих витрат.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №750/2055/20 (провадження № 14-16723св20) зазначено, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про неспівмірність та необґрунтованість понесених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, оцінюються колегією суддів критично, з огляду на те, що ним не було заявлено заперечень щодо розміру таких витрат під час розгляду справи в суді першої інстанції, а вказані витрати підтверджені стороною відповідача належними та допустимими доказами, а тому додаткове рішення суду першої інстанції щодо доведеності понесених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу є законним та обґрунтованим, а тому в цій частині додаткове рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, перевіривши законність і обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а тому додаткове рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу та взаємного зарахування понесених сторонами витрат підлягає скасуванню, відповідно до ст. 376 ЦПК України, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог, в іншій частині додаткове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 29 липня 2021 року залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 29 липня 2021 року - без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення суду - залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення суду - задовольнити.

Додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 березня 2023 року в частині задоволення заяви ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу та взаємного зарахування понесених сторонами витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цієї заяви.

В іншій частині додаткове рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: