Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2023 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді- Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання Карпишиної К.С.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Чотирнадцята державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить:

- визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої київської держаної нотаріальної контори Ястремською Ж. В. 21 травня 2019 року та зареєстрований в реєстрі № 2-296, недійсним (вимога-1);

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черемхою Наталією Володимирівною 06 жовтня 2020 року (реєстровий № 1496) на квартиру АДРЕСА_1 (вимога-2);

- скасувати державну реєстрацію права власності (індексний номер рішення 60800305 від 06 жовтня 2021 року, з відкриттям розділу) ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , здійснену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черемхою Наталією Володимирівною (вимога-3);

- вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування позову покликається на те, що позивачка є племінницею ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . За життя ОСОБА_5 склала заповіт 29.04.2004, яким усе своє майно заповіла позивачу. Позивач періодично відвідував померлу, допомагав по господарству, купував ліки тощо. Протягом січня-лютого 2018 року доглядала померлу у Київському міському психоневрологічному диспансері № 3, а також під час періодичних її лікувань у кардіологічному відділені районної лікарні. Після смерті ОСОБА_5 позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом від 29.04.2004, однак стало відомо, що ОСОБА_4 21.05.2019 скала заповіт та усе своє майно заповіла відповідачу, яка не була її родичкою, а відтак перший заповіт втратив свою чинність. Наводить аргументи про те, що останній заповіт складено ОСОБА_5 в нездоровому (хоробливому стані), адже лікувалась у Київському міському психоневрологічному диспансері № 3, а відтак на момент складання заповіту не усвідомлювала свої дій та не могла ними керувати, а тому волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, що у відповідності до ст. ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання заповіту недійсним. Разом із тим, оскільки відповідачем отримано свідоцтво про право власності за оспорюваним заповітом, то таке у відповідності до ст. 1301 ЦК України необхідно визнати недійсним, адже відповідач не мала права на спадкування. Окрім цього, право власності на майно, успадковане за спірним заповітом, зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем, а тому з одночасним прийняттям рішення про скасування свідоцтва про право власності необхідно одночасно припинити речове право відповідача, яке зареєстроване у вказаному державному реєстрі у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Разом із тим, зазначає, що у діях відповідача убачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України у зв`язку із чим звернулась до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення та відповідні відомості внесено до ЄРДР. У зв`язку із наведеними обставинами та у відповідності до вимог чинного законодавства, просить позов задовольнити.

Відповідачем подано до суду відзив на позов. Наводить аргументи про те, що позивачем не подано жодних доказів, які б підтверджували, що у момент складання заповіту померла не усвідомлювала значення своїх дій. Щодо внесення відомостей до ЄРДР не свідчить про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 190 КК України, доки вина особи не буду доведена у встановленому порядку. Наводить аргументи про те, що позивач не брав участі у піклуванні за померлою, в організації її поховання та це здійснила відповідач самостійно. Просить у позові відмовити.

19 листопада 2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

10 лютого 2022 року ухвалою суду витребувано у Київського міського психоневрологічного диспансеру №3 (м. Київ, вул. Кирилівська, 107) медичну карту (історію хвороби) ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черемхи Наталії Володимирівни копію спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

06 жовтня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

30 грудня 2022 року ухвалою суду позовну заяву залишено без розгляду у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Постановою Київського апеляційного суду від 01 червня 2023 року ухвалу суду першої інстанції скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Від третьої особи до суду подано заяву про розгляд справи у відсутності їх представника.

У судовому засіданні сторона відповідача заперечила проти позову та просить у такому відмовити повністю. Просить провести розгляду справи у відсутності сторони позивача.

У судове засідання сторона позивача не з`явилась, хоча повідомлялась про дату, час та місце цього засідання. Таким чином, суд, з урахуванням думки відповідача та його представника, прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторони позивача у відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.

Суд установив, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 89 років у місті Києві, що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 / а.с.108/.

Внаслідок її смерті відкрилась спадщина до складу якої увійшло спадкове майно.

ОСОБА_3 , є племінницею померлої та особою, якій ОСОБА_4 заповіла все майно, згідно з заповіту, складеного останньою 20 квітня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої київської держаної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 2-907 /а.с.19/.

30 вересня 2021 року ОСОБА_3 звернулась із заявою про прийняття спадщини за заповітом від 20.04.2004 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черемхи Н. В. Заява отримана приватним нотаріусом 01 жовтня 2021 року /а.с. 118/.

Відповідно до листа приватного нотаріуса КМНО Черемхи Н. В. від 11 жовтня 2021 року № 103/02-14 повідомлено ОСОБА_3 про те, що після смерті ОСОБА_4 приватним нотаріусом дійсно заведено спадкову справу № 14/2021. Повідомлено, що у 2019 році ОСОБА_4 складено заповіт не на кориться ОСОБА_3 , а тому заповіт, який був складений пізніше скасовує попередній повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить /а.с. 121/.

21 травня 2019 року ОСОБА_4 скалено заповіт та на випадок смерті зроблено розпорядження, що усе рухоме і нерухоме майно заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (далі - заповіт) /а.с. 110/.

ОСОБА_3 вважає такий заповіт вчинений поза волею тітки, не відповідало її волевиявленню з обставин, які не залежали від нього та просить такий визнати недійсним.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ст. ст. 1218, 1220, 1221 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до ст. ст. 1222, 1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з ст. ст. 1258, 1261 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. ст. 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування (ст. 1235 ЦК України).

Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (ст. 1236 ЦК України).

Загальні вимоги до форми заповіту визначені ст. 1247 ЦК України відповідно до якої, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Суд установив, за змістом оспорюваного заповіту, убачається: «Я, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повністю усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливості керувати ними, розуміючи обставини, які мають для мене істотне значення, перебуваючи при повній свідомості, діючи без застосування до мене фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, попередньо ознайомлений нотаріусом з приписами цивільного законодавства на випадок смерті роблю таке розпорядження: все моє рухоме і нерухоме майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що мені буде належати на день смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ».

Також у заповіті вказано, що: «Цей заповіт складено і підписано у двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні в справах державної нотаріальної контори, а інший, викладений на нотаріальному банку, видається заповідачу - ОСОБА_4 . Цей заповіт складено з моїх слів за допомогою загальноприйнятих технічних засобів і підписано мною особисто в місті Києві 21 травня 2019 року о 10 годині 15 хвилин».

Заповіт посвідчено державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Ястремською Ж. В. /а.с.110/.

Позивач наводить аргументи про те, що складання заповіту не було вільним та не відповідало волі померлої ОСОБА_4 , адже вчинено останньою у стані стійкого розладу здоров`я, оскільки така перебувала на стаціонарному лікуванні у Київському міському психоневрологічному диспансері № 3.

Ухвалою суду від 10 лютого 2022 року за клопотанням позивача про витребування доказів та з метою встановлення стану здоров`я померлої за життя шляхом проведення посмертної судово-психіатричної експертизи витребувано медичну картку (історію хвороби) ОСОБА_4 у Київському міському психоневрологічному диспансері № 3.

Відповідно до листа Київського міського психоневрологічного диспансеру № 3 від 12 вересня 2022 року № 061/203/1-01/2161 надано суду інформацію, що померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під наглядом у лікаря-психіатра в «Правобережній психіатричній амбулаторії № 3» (територіально обслуговує Оболонський та Подільський райони м. Києва) не знаходилась з 2017 року по дату смерті, згідно з комп`ютерної бази даних /а.с. 163/.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ст. 1257 ЦК України).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).

Згідно з п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Суд установив, що оспорюваний заповіт містить власноручний напис заповідача «цей заповіт прочитано мною вголос та підписано особисто. Підпис вчинено особисто ОСОБА_4 /а.с. 110/.

У відповідності до ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати клопотання, зокрема про призначення експертизи, для з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Стороною позивача не заявлялось клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, хоч про необхідність такої викладено у доводах позовної заяви. Будь-яких доказів, які б спростовували дані про не підписання заповіту особисто ОСОБА_4 суду не подано.

Разом із тим, позивачем не заявлено перед судом клопотання про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту , про необхідність проведення якої позивачем викладено обставини у позовній заяві.

Отже, суд прийшов до висновку про те, що жодних доказів щодо неможливості усвідомлення значення своїх дій та керування ними позивачем у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України не подано.

Доводи позивача про те, що заповіт складено на відповідача, який не є родичом померлого, суд оцінює критично, адже у відповідності до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями, зокрема фізичні особи, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин.

Аргументи позивача про те, що нею подано заяву про вчинення кримінального правопорушення відносно відповідача про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України та внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, суд не бере до уваги адже жодних доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України суду не подано.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що оскільки позивачем не подано доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, що заповіт був підписаний не померлою ОСОБА_4 , не доведено позивачем аргументи недійсності заповіту саме те, що померла ОСОБА_4 не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати внаслідок стійкого розладу здоров`я, відсутності волі померлої на вчинення оспорюваного правочину, а відтак, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання спірного заповіту недійсним, а тому у цій позовній вимозі необхідно відмовити.

Щодо позовної вимоги-2, суд прийшов до наступного.

Позивач наводить аргументи про те, що відповідачем ОСОБА_1 отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 жовтня 2021 року, до складу спадщини увійшла квартира АДРЕСА_1 , однак така не є особою, яка мала право на спадкування, а також наявність іншої підстави, що полягає у визнанні заповіту недійсним.

Суд установив, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черемхою Н. В. посвідчено, що на підставі заповіту, посвідченого державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Ястремською Ж. В. 21 травня 2019 року, зареєстровано в реєстрі за № 2-296 , спадкоємцем зазначеного в заповіті майна гр. ОСОБА_4 , 1931 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , є гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з квартири АДРЕСА_1 . Спадкова справа № 14/2021. Зареєстровано в реєстрі за № 1496 /а.с. 139/.

Відповідно до ч. 1 ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 14 листопада 2018 року (справа № 2-1316/2227/11), від 14 травня 2018 року (справа № 296/10637/15-ц), від 23 вересня 2020 року (справа№ 742/740/17) свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до оспорюваного заповіту заповідач призначив своїм спадкоємцем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 /а.с. 110/.

Будь-яких доказів, які б підтверджували доводи позивача про те, що така особа, не могла бути спадкоємцем суду не надано.

Щодо наявності іншого випадку, з яким позивач також пов`язує визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, що полягало у недійсності заповіту на підставі якого видано оспорюване свідоцтво, то суд зазначає, що оспорюваний заповіт у відповідності до цього рішення суду не визнаний недійсним, а відтак відсутня така підстава для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що у позовній вимозі-2 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним необхідно відмовити.

Щодо позовної вимоги-3, то оскільки така є похідної від позовної вимоги-2, у якій відмовлено, а відтак відсутні підстави для задоволення вимоги про скасування державної реєстрації права власності, а тому у такій необхідно відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У статті 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що у позові необхідно відмовити повністю за недоведеністю.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а відтак сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) необхідно покласти на останнього.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 81, 141, 259, 265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в :

у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Чотирнадцята державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду із позовом - покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_3 (місце проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач ОСОБА_1 (місце проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 );

третя особа Чотирнадцята державна нотаріальна контора (місцезнаходження - 04108, м. Київ, вул. проспект Правди, 33, ).

Повне судове рішення складено 10 липня 2023 року.

Суддя О. І. Якимець