Справа № 204/9219/22
Провадження № 2/204/714/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, в особі судді Приваліхіної А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманське» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

01 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ДП «ВК «Краснолиманське» із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та заявою про поновлення строку позовної давності (а. 1-3, 5).

В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з 28 листопада 2017 року по 08 вересня 2020 року він працював у ДП «ВК «Краснолиманське». 08 вересня 2020 року він був звільнений за угодою сторін на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Однак, незважаючи на його звільнення, розрахунок з ним проведено не було. Тому, рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області у справі № 235/7891/20 від 20 січня 2021 року з відповідача на його користь було стягнуто заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період часу з 09 вересня 2020 року по 20 січня 2021 року. При цьому, зазначає, що остаточний розрахунок відповідач з ним провів 30 червня 2022 року, тому вважає,що період часу з 21 січня 2021 року по 30 червня 2022 року з відповідача на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Тому, прохає суд стягнути з ДП «ВК «Краснолиманське» на його користь середній заробіток у сумі 172744 гривні 44 копійки. Разом з цим, прохає суд поновити йому строк на звернення до суду з вказаним позовом. В обґрунтування вказаної заяви зазначає, що 24 лютого 2022 року був введений воєнний стан по всій території України. В квітні 2022 року, у зв`язку з бойовими діями в Донецькій області, він був вимушений тимчасово виїхати до Хмельницької області. В зв`язку з неможливістю працевлаштуватися, значно погіршився його майновий стан. Стверджує, що всі ці обставини, непереборного та об`єктивного характеру, завадили йому своєчасно у тримісячний строк звернутися до суду з даним позовом, тому прохає суд поновити йому даний строк.

Ухвалою суду від 07 листопада 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 16).

23 листопада 2022 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 07 листопада 2022 року, позивачем усунуто (а. с. 18-19).

Ухвалою суду від 28 листопада 2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику сторін (а. с. 20), копія якої надіслана учасникам справи 29 листопада 2022 року за вихідним № 21513/22-вих/2/204/2494/22 від 29 листопада 2022 року (а. с. 22).

06 січня 2023 року на адресу суду надійшов відзиві представниці відповідача ДП «ВК» Краснолиманська» - Бушинської Є.В (а. с. 24-26), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує.

В обґрунтування відзиву зазначає про те, що відповідачу про вимогу позивача, щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку стало відомо тоді, коли той отримав копію позовної заяви 14 грудня 2022 року. Тому вважає, що час затримки розрахунку при звільненні позивача повинен рахуватися з 14 грудня 2022 року, тобто з дня пред`явлення вимоги. При цьому, зазначає, що до 14 грудня 2022 року жодних вимог щодо затримки розрахунку при звільненні позивач не пред`являв, а оскільки таке право у позивача виникло лише з 14 грудня 2022 року, то вказані вимоги позивача не підлягають задоволенню, бо період стягнення середнього заробітку є необґрунтованим, а відтак позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Разом з цим зазначає про те, що доводи позивача щодо поновлення йому строку на звернення з вказаним позовом до суду є абсурдними та такими, що не відповідають суті заяви про поновлення строку. Вказує, що за рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2021 року у справі № 235/7891/20 з відповідача на користь позивача вже було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який відповідачем виплачено позивачу 30 червня 2022 року. Крім того, зазначає про те, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дій інших обставин непереборної сили. Вказує, що Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому було продовжено та, наразі режим воєнного стану в Україні триває. Листом від 28 лютого 2022 року № 2021/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила військову агресію рф проти України як форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили). Тому, вважає, що з 24 лютого 2022 року затримка розрахунку при звільненні з позивачем тривала не з вини роботодавця (відповідача), а внаслідок ведення бойових дій. Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 25 квітня 2022 року № 75, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 квітня 2022 року № 453/37789, затверджено Перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), згідно з якими Покровська міська територіальна громада віднесена до територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій. Розпорядженням Верховного Суду від 08 квітня 2022 року № 17/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Красноармійського міськрайонного суду Донецької області на Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, а тому вважає, що позивачу ніщо не могло завадити своєчасно звернутися з вказаним позовом до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у тримісячний строк, відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України, які набули чинності 19 липня 2022 року. Оскільки, позивач пропустив передбачений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк на звернення до суду з вказаним позовом, то вважає, що у нього відсутнє право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 січня 2021 року по 30 червня 2022 року, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Разом з цим, зазначає, що позивач зловживає своїми правами на звернення до суду задля особистого збагачення та намагається завдати збитки відповідачу.

Станом на 30 березня 2023 року клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, учасниками справи не подавались, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, на підставі вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Приписами ч. 8 ст. 279 ЦПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить наступних висновків.

Судом встановлено, що з 28 листопада 2017 року по 08 вересня 2020 року позивач працював у ДП «ВК «Краснолиманське» водієм грузового автомобіля. 08 вересня 2020 року відповідач звільнив позивача за власним бажанням ч. 1 ст. 38 КЗпП України, на підставі наказу № 1526/К від 08 вересня 2020 року (а. с. 9-10), про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 (а. с. 9). На день звільнення остаточний розрахунок із ним відповідачем проведений не був.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2021 року у справі № 235/7891/20 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «ВК «Краснолиманська» про стягнення заборгованості зі заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а. с. 12-13).

Стягнуто з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 53026 гривень 61 копійку, без утримання з цієї суми податків та зборів.

Стягнуто з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 43780 гривень 96 копійок, з утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду набрало законної сили 24 лютого 2021 року.

Вказане рішення суду виконано відповідачем 30 червня 2022 року, що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача № НОМЕР_2 (а. с.11).

Звернувшись до суду, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 21 січня 2021 року по 30 червня 2022 року, у розмірі 172744 гривні 44 копійки, виходячи із розрахунку 363 (робочі дні за вказаний період часу)*475,88 гривень (середньоденний розмір заробітної плати позивача на день звільнення).

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Отже, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

За положеннями ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Приписами ч. 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Разом з тим, середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні це відновлення роботодавцем за порушення норм трудового законодавства, яка розраховується у відповідності до пункту першого розділу першого Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19).

Так, приписами ч. 1 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові ВС України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16.

Конституційний суду України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень КЗпП України зазначив, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимули суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист пре установленого строку.

Згідно з вимогами ч. ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, застосування якої заявлено стороною у спорі та є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачем не спростовано, що остаточний розрахунок по виплаті заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі та середнього заробітку за період з 09 вересня 2020 року по 20 січня 2021 року, ним проведено за рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2021 року по справі № 235/7891/20 30 червня 2022 року, а з позовом та заявою про поновлення строків позивач звернувся 01 листопада 2022 року.

При цьому, в обґрунтування заяви про поновлення строку позивачем зазначено те, що 24 лютого 2022 року був введений воєнний стан по всій території України, у зв`язку цим та з бойовими діями в Донецькій області, він, у квітні 2022 року, був вимушений тимчасово виїхати до Хмельницької області, а також враховуючи те, що він не міг працевлаштуватися, значно погіршився його майновий стан, що в сукупності об`єктивно завадило йому своєчасно звернутися до суду з вказаним позовом.

Натомість, суд не бере вказані доводи до уваги, оскільки вони спростовуються наступним.

Так, статтею 129 Конституції України, однією із засад судочинства, проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

При вирішенні питання про поновлення строку суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову.

Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain», обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поважними причинами пропущення строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд.

Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі. Поновлення строку на оскарження рішення роботодавця про звільнення без доведеності поважності причин не забезпечило б рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Крім того, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в своїй постанові від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22 дійшов висновку, що протягом дії воєнного стану суворе застосування судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, але сам факт запровадження воєнного стану в Україні без обґрунтування неможливості вчинити процесуальну дію у встановлені строки не може вважатися поважною причиною для безумовного поновлення цих строків.

Так, теорією та практикою вироблені правила, згідно з якими причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Отже, під час воєнного стану поновленню підлягають лише процесуальні строки, порушені з поважних причин, основними з яких є такі: повітряна тривога, відсутність електрозабезпечення, неможливість використання транспорту, ракетне чи інше збройне ураження території, де знаходиться адвокат та/або відповідний орган, а також окупація вказаної території тощо.

З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачем не надано суду жодного належного, достатнього та допустимого доказу того, що він у квітні 2022 року тимчасово виїжджав з території Донецької області до Хмельницької області (ані довідки ВПО, ані квитків, ані договору оренди житла, ані дати перебування тощо), приймаючи до уваги те, що остаточний розрахунок відповідачем за рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2021 року по справі № 235/7891/20 з ним проведено 30 червня 2022 року, що підтверджується відповідною випискою з карткового рахунку позивача про перерахування йому грошових коштів у сумі 74639 гривень 41 копійка (а. с. 11), про що він достеменно знав, даними грошовими коштами користувався, а відтак, його майновий стан жодним чином не перешкоджав йому звернутися з відповідною заявою до суду, враховуючи законодавчо передбачену можливість звернення до суду, в тому числі, і шляхом надіслання позову засобами поштового зв`язку, електронною поштою чи через підсистему «Електронний суд», з вказаним позовом до суду звернувся 01 листопада 2022 року, через 4 місяці, тобто із пропуском розумного строку передбаченого статтею 233 КЗпП України, у зв`язку з цим, суд доходить висновку, що у поновленні ОСОБА_1 процесуального строку на звернення до суду із позовною заявою належить відмовити, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, а тому і у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «ВК «Краснолиманське» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, також слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 280-288, 352-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманське» (85310, Донецька область, м. Родинське, вул. Перемоги, буд. 9; ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його підписання або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна