ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/884/23 Справа № 202/5209/18 Головуючий у першій інстанції: Кухтін Г. О. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та як законні представники в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні домоволодінням,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідачі були зареєстровані у будинку, належному йому на праві власності, на прохання його дружини ОСОБА_5 , якій ОСОБА_1 приходиться сином, а ОСОБА_2 невісткою. Вказаному передувало звернення ОСОБА_5 , дружини позивача, з проханням щодо проживання відповідачів у будинку позивача. Під час проживання відповідачів у будинку, у них народилась дитина, яка була також зареєстрована у будинку. Так, відповідачами було зайнято 2 кімнати: 1-4 площею 12,7 кв.м. та 1-5 площею 6,4 кв.м. Позивач з дружиною проживали у кімнаті 1-3 площею 9 кв.м. В подальшому, шлюб між позивачем та ОСОБА_5 було розірвано через постійні сварки та погіршення їхніх стосунків. Колишня дружина вигнала позивача з займаної кімнати, останній почав проживати у прибудові, яка є душовою, що не призначена для проживання. На пропозиції позивача звільнити одну кімнату відповідачі не реагують, крім того почали його ображати, виганяти з дому. Додатково позивачем було вказано, що прибудова (душова) та гараж були ним побудовані самостійно. В подальшому позивач був вимушений виїхати проживати до своєї сестри. Тому ОСОБА_4 просив усунути йому перешкоди у користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 з вказаного домоволодіння та переселення ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_3 , 2013 року народження, з кімнати 1-5, розміром 6,4 кв.м. у кімнату 1-4, розміром 12,7 кв.м.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2021 року позов задоволено. Вирішено усунути ОСОБА_4 перешкоди у користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 з вказаного домоволодіння. Вирішено переселити ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_3 , 2013 року народження, з кімнати 1-5, розміром 6,4 кв.м. у кімнату 1-4, розміром 12,7 кв.м. у житловому будинку АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір по 352,40 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та як законні представники в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставлять питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову (а.с. 248-253 т.1).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та як законні представники в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2021 року без змін (а.с. 10-15 т. 2).

Постановою Верхового Суду від 13 вересня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та як законні представники в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 задоволено. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, письмовою розпискою позивача тайого представника від 21.03.2023 (а.с. 114 т.2), а також рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та третій особі ОСОБА_5 , які долучені до матеріалів справи. Від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надійшла заява від 18.04.2023 року про розгляд справи без їх участі.

Судовий захист повинен відповідати умовам процесуальної економії, враховуючи, що пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами. З урахуванням викладеного вище, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників процесу, які не з`явились.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, часткового скасування оскаржуваного рішення з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору міни від 20.04.1999 року, посвідченого Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №3-3041, що також підтверджується копією листа Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 02 травня 2018 року №5855 (а.с. 8, 126 т.1).

12 вересня 2018 року право власності на вказану вище квартиру зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, згідно до витягу із вказаного реєстру про реєстрацію права власності №137738995 від 14.09.2018 (а.с. 127 т.1).

Відповідно до експлікації вказаного будинку, наявні наступні приміщення: І веранда, площею 6,8 кв. м; 1 кухня, площею 8,2 кв. м; 2 туалет, площею 1,9 кв. м; 3 житлова, площею 9,1 кв. м; 4 житлова, площею 12,5 кв. м; 5 житлова, площею 6,5 кв. м; 6 душова, площею 10, 5 кв. м, а всього площею 55, 5 кв. м серед яких 28,1 кв. м. житлова площа, 27,4 кв. м. допоміжна площа. Крім того, наявна інформація щодо самочинного збудованих об`єктів, а саме: літ. «А1-1» прибудова, площею 10,5 кв. м (2007 рік побудови), Е гараж (2011 рік побудови), що підтверджується копією технічного паспорту, виготовленого ФОП ОСОБА_6 станом на 29.08.2018 року (а.с. 128-132 т. 1).

Згідно з довідкою №029708 про склад сім`ї/зареєстрованих у житловому приміщенні, виданою Центром надання адміністративних послуг м. Дніпра, у будинку АДРЕСА_1 , станом на 07 травня 2018 року зареєстровані позивач, ОСОБА_5 (дружина), ОСОБА_2 (невістка) та ОСОБА_3 (онука) (а.с. 7 т.1).

30 грудня 2000 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 . Індустріальним районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зареєстрований шлюб, актовий запис №924.

Відповідно до акту про проживання від 03 червня 2019 року, складеного сусідами ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , завіреного квартальним комітетом №4 Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживають у суміжних кімнатах 1-4 та 1-5, ОСОБА_4 проживає у кімнаті 1-3 (а.с. 115 т.1).

Згідно з листом Органу опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради від 03 січня 2020 року №04, останні не мають підстав для розгляду питання усунення перешкод у користуванні будинковолодінням (а.с. 164-165 т.1).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 19 липня 2017 року, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року, у справі №202/1071/17-ц, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , зареєстрований 30 грудня 2000 року Індустріальним районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області, актовий запис №924, розірвано.

Також встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_11 з 25.02.2011 року перебувають у зареєстровано шлюбі, а також мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 34, 39 т.1).

Місце проживання відповідача ОСОБА_1 з 31.08.1995 року зареєстроване за адресою по АДРЕСА_2 , що підтверджується відомостям адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 31.08.2018 року (а.с. 20 т.1).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №157476541 від 25.02.2019 року, у вказаному реєстрі відсутні відомості про реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_1 на об`єкти житлової нерухомості (а.с. 103 т.1).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401, 406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України врегульовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

На підставі порівняльного аналізу застосування норм ЖК Української РСР та ЦК України можливо зробити такі висновки.

У частині першій статті 156 ЖК Української РСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена правова норма житлового законодавства не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не визначає його речову чи іншу правову природу.

Водночас посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміють такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Проте, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що виключно самий факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін, що заслуговують на увагу.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом сім`ї власника цього житла з приводу захисту права власності на житлове приміщення можуть бути застосовані за наявності таких підстав: якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі №753/481/15-ц та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. При цьому підлягають врахуванню обставини, визначені статтею 116 ЖК Української РСР.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20).

У даній справі встановлено, що позивач є власником спірного житлового будинку, за згодою якого та на прохання дружини позивача ОСОБА_5 , у звязку із перебуванням останньої у шлюбі з позивачем, у вказаному житловому будинку почали тимчасово проживати відповідачі, а саме: ОСОБА_1 , який доводиться позивачу пасинком, та ОСОБА_2 дружина ОСОБА_1 , у яких народилась донька ОСОБА_3 , яка є неповнолітньою. ОСОБА_2 та неповнолітня ОСОБА_3 були зареєстровані у спірному будинку. В подальшому, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було розірвано.

Тобто, право користування житловою площею - сервітут - було встановлено тимчасово для відповідача ОСОБА_1 на період перебування у шлюбі позивача разом із матір`ю відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_5 .

Судом також установлено, що на момент ухвалення рішення між сторонами відсутні сімейні стосунки, спільний побут; між сторонами склались вкрай неприязні стосунки, у звязку із цим позивач постійно не проживає у спірному будинку, оскільки хвилюється за власну безпеку через конфлікт з відповідачами.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що на час ухвалення рішення суду сторони спільним побутом не пов`язані, шлюбні відносини з ОСОБА_5 , яка є матір`ю та свекрухою відповідачів, припинені; приймаючи до уваги, що право на користування чужим майном ОСОБА_1 підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України та частини другої статті 406 ЦК України, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині усунення позивачу перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_1 з житлового будинку АДРЕСА_1 .

Отже, рішення суду першої інстанції у цій частині є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги, що у зв`язку з прибудовою А1-1, площею 10, 5 кв.м. та гараж Е до домоволодіння АДРЕСА_1 , все домоволодіння є самочинно збудованим об`єктом, яке не зареєстровано за позивачем, а отже він не є власником домоволодіння з посиланням на постанови Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі №6-130 цс13, від 30 вересня 2015 року у справі 6-286 цс15 та Верховним Судом у постановах від 06 березня 2019 року у справі №61-44133св1, від 03 червня 2020 року у справі №722/1882/16ц, - колегія суддів вважає безпідставним та такими, що не підлягають застосуванню до спірних правовідносинах у вказаній справі, оскільки предметом позову у зазначених апелянтами постановах було саме визнання права власності.

В свою чергу, позивач є одноосібним власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , на підставі договору міни від 20.04.1999 року, право власності на який зареєстроване 12 вересня 2018 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 127 т.1).

Щодо доводів апеляційної скарги, що виселення відповідача ОСОБА_1 та припинення його права користування житлом не було оцінено районним судом на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті, тоді як його виселення зі спірного домоволодіння не відповідає пропорційності в розумінні положень статті 8 Конвенції, у спірному будинку залишилися проживати його дружина та донька, що слугує фактичним розірванням сім`ї на дві частини, колегія зазначає наступне.

Відповідачами не зазначено обставин, які свідчать, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне домоволодіння є їхнім "житлом" у розумінні статті 8 Конвенції, та що саме це житло задовольняє потреби відповідачів, необхідні для фізичного їх існування, на відміну від житла, в якому зареєстрований відповідач ОСОБА_1 (а.с. 5 т.1).

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 склались конфліктні та вкрай неприязні відносини. Зокрема, у заяві про відкладення розгляду справи від 02.07.2020 року, що подана до суду першої інстанції, відповідачі зазначають, зокрема, про умисне спричинення позивачем відповідачу ОСОБА_1 18 червня 2020 року тілесних ушкоджень склянним кухлем у вигляді різаної рани правого передпліччя та лівого ліктьового суглобу, на підтвердження чого надано копію довідки №885 від 18.06.2020 із травмпункту КП Міска клінічна лікарня №6 Дніпровської міської ради (а.с. 195, 196 т.1).

Більше того, місце проживання відповідача ОСОБА_12 з 31.08.1995 року зареєстроване за іншою адресою - по АДРЕСА_2 .

Таким чином, колегія вважає, що відмова у задоволенні доведених та правомірних вимог позову власника в частині виселення ОСОБА_1 призведе до виникнення негативних для позивача наслідків, пов`язаних з позбавленням права на вільне володіння власністю, у той час, як відповідачами не спростовано, що їхнє право на житло може бути забезпечено шляхом використання квартири, у якій зареєстрований ОСОБА_1 .

Позовних вимог про визнання права постійного користування житловим приміщенням за адресою по АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 не заявлено.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Встановлені судом обставини у цій справі дають підстави для висновку, що виселення відповідача ОСОБА_1 ґрунтується на нормах закону (стаття 391 ЦК України), є необхідним у демократичному суспільстві та, з урахуванням того, що за ним зберігається право користування іншим жилим приміщенням за місцем постійної реєстрації, таке втручання не становитиме для нього надмірний тягар.

Разом з тим, частинами першою та другою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Позовна вимога про усунення позивачу перешкод у користування домоволодінням шляхом переселення ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_3 , 2013 року народження, з кімнати 1-5, розміром 6,4 кв.м. у кімнату 1-4, розміром 12,7 кв.м. у житловому будинку АДРЕСА_1 є неналежним способом захисту, який не передбачений законом.

Позивачем не заявлено позов про визначення порядку користування житловим будинком АДРЕСА_1 , із зазначенням, зокрема, приміщень загального користування, а також індивідуального користування для позивача та інших мешканців будинку.

За таких обставин, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2021 року підлягає скасуванню в частині переселення ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_3 , 2013 року народження, з кімнати 1-5, площею 6,4 кв.м. у кімнату 1-4, площею 12,7 кв.м. у житловому будинку АДРЕСА_1 , з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні даної позовної вимоги.

За змістом ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору при поданні позовної заяви за одну задоволену вимогу у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. (а.с. 1 т.1).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦКП України).

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та як законні представники в інтересах малолітньої ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2021 року в частині переселення ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_3 , 2013 року народження, з кімнати 1-5, площею 6,4 кв.м. у кімнату 1-4, площею 12,7 кв.м. у житловому будинку АДРЕСА_1 ; в частині розподілу судових витрат скасувати та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та як законні представники в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , про переселення ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_3 , 2013 року народження, з кімнати 1-5, площею 6,4 кв.м. у кімнату 1-4, площею 12,7 кв.м. у житловому будинку АДРЕСА_1 відмовити.

В іншій частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова