Ухвала

22 березня 2023 року

м. Київ

справа № 0814/6450/2012

провадження № 61-18489св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2013 року в складі судді Лихосенко М. О. та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 липня 2021 року в складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2012 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог зазначало, що 12 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 014/17-02/4291-50, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 28 866,00 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,75 % річних, з кінцевим терміном повернення до 11 квітня 2017 року.

На забезпечення виконання забов`язань за кредитним договором 12 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № 014/17-02/4291-50, відповідно до умов якого відповідач передала позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира), яка належить їй на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Серовською М. В. від 04 червня 2004 року за реєстровим номером № 1881.

Боржник за кредитним договором ОСОБА_2 належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 16 лютого 2012 року утворилася заборгованість у сумі 80 824,07 дол. США, що еквівалентно 645 630,51 грн, яка складалася з: заборгованості за тілом кредиту в сумі 25 992,05 дол. США, що еквівалентно 207 627,09 грн; заборгованості зі сплати відсотків за користуванням кредитом у сумі 13 307,03 дол. США, що еквівалентно 106 297,89 грн, заборгованості за пенею за несвоєчасну сплату планового платежу за тілом кредиту в сумі 41 524,96 дол. США, що еквівалентно 331 705,53 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя в справі № 2-2169/2009 від 24 квітня 2009 року стягнено з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 224 574,20 грн, яке набрало законної сили.

Однак вказане рішення не може бути виконано у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, що підтверджується постановами державного виконавця від 25 грудня 2009 року та від 27 грудня 2011 року.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру, яка належить ОСОБА_1 , шляхом продажу зазначеного майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, визначеною незалежним експертом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, та за рахунок коштів, отриманих від реалізації заставного майна, у встановленому законом порядку задовольнити в повному обсязі вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у сумі 645 630,51 грн згідно з наданим розрахунком.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ленінський районний суд м. Запоріжжя заочним рішенням від 23 січня 2013 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задовольнив. Звернув стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру шляхом продажу зазначеного майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, визначеною незалежним експертом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, та за рахунок коштів, отриманих від реалізації заставного майна, у встановленому законом порядку задовольнити у повному обсязі вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у сумі 645 630,51 грн. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки боржник належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, судове рішення про стягнення з нього заборгованості також не виконується у зв`язку з відсутністю майна, на яке можливо звернення стягнення, то у позивача виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2014 року заяву ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Поновлено строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа згідно з рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2013 року.

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2014 року та з заявою на поновлення строку на апеляційне оскарження цієї ухвали (т. 1 а. с. 131-134).

16 листопада 2020 року третя особа ОСОБА_2 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з заявою про перегляд заочного рішення від 23 січня 2013 року (т. 3 а. с. 1-7).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2020 року відмовлено у прийнятті заяви третьої особи ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 23 січня 2013 року (т. 3 а. с. 14).

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.

Запорізький апеляційний суд постановою від 20 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2013 року залишив без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 як боржник за кредитним договором не надав доказів на підтвердження того, що він належним чином виконував свої зобов'язання, не спростував ту обставину, що кредит та відсотки ним вчасно не погашалися, що зумовило утворення заборгованості. Крім того, суд зазначив, що ОСОБА_2 не надав жодних переконливих доказів на підтвердження того, що оскаржуваним судовим рішенням порушуються його права та інтереси. Оскільки відповідач як майновий поручитель не оскаржував рішення суду, то суд не вбачав підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог та доводівкасаційної скарги

11 листопада 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2013 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 липня 2021 року.

Підставою касаційного оскарження заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2013 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 20 липня 2021 року заявники зазначають неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 0417/12398/2012, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13, від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 20 березня 2019 року в справі № 761/26293/16, від 04 лютого 2020 року в справі № 912/1120/16 та у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 564/2199/15, від 19 вересня 2018 року в справі № 643/16336/16, від 12 вересня 2018 року в справі № 473/825/16, від 12 вересня 2018 року в справі № 186/1974/14, від 13 квітня 2018 року в справі № 904/6455/17, від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14, від 15 травня 2019 року в справі № 333/3870/14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що банк, звернувшись до боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з вимогою про дострокове повернення кредитних коштів та до суду з позовом про стягнення заборгованості, змінив строк виконання основного зобов`язання, розмір якого визначено рішення суду та становить 224 574,00 грн. Тому банк втратив право після зміни строку виконання основного зобов`язання нараховувати відсотки та пеню.

Доводи особи, яка подала відзив

У червні 2022 року АТ «Райффайзен Банк Аваль», який є правонаступником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»,надіслало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, а доводи скарги висновків судів не спростовують. Також зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно поновив ОСОБА_1 строк на апеляційне провадження та відкрив апеляційне провадження через 8 років, чим порушив принцип правової визначеності та Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод у справі. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у ційсправі та витребувано цивільну справу із Ленінського районного суду м. Запоріжжя.

У червні 2022 року до Верховного Суду надійшла витребувана цивільна справа.

Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2023 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 12 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 014/17-02/4291-50, на підставі якого він отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 28 866,00 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,75 % річних, з кінцевим строком повернення до 11 квітня 2017 року (т. 1 а. с. 7-9).

Відповідно до пункту 5.1 кредитного договору позичальник повинен повертати кредит щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту, здійснювати часткове погашення кредиту згідно з пунктом 1.3 цього договору та остаточне погашення отриманого кредиту до 11 квітня 2017 року; щомісячно до 15 числа кожного місяця, наступного за місяцем отриманого кредиту, та при остаточному погашенні кредиту сплату процентів за фактичне використання кредитних коштів згідно зі встановленим графіком.

На забезпечення виконання забов`язань за кредитним договором 12 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № 014/17-02/4291-50, відповідно до умов якого відповідач передала позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме - спірну квартиру, яка належить їй на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Серовською М. В. від 04 червня 2004 року за реєстровим номером № 1881 (т. 1 а. с. 11, 12).

Відповідно до пункту 3.1.4 договору іпотеки у випадку порушення іпотекодавцем чи боржником умов кредитного договору, іпотекодержатель набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя в справі № 2-2169/2009 від 24 квітня 2009 року позов ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено, стягнено з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 224 574,20 грн. (т. 1 а. с. 103). Рішення суду набрало законної сили.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зупинення провадження у справі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Ухвалою від 29 червня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду передав справу № 910/4518/16 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерхім-БТВ» до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про банкрутство, на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 302 ГПК України як таку, у якій наявна невирішена на цей момент виключна правова проблема щодо визначення періоду нарахування кредиторських вимог, що виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, які за своєю сутністю є процентами за користування кредитом.

Мотивуючи підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив про наявність різного підходу щодо визначення періоду нарахування таких кредиторських вимог з огляду на таке.

Так, у постанові від 04 лютого 2020 року в справі № 912/1120/16 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, з якого слідувало, що у випадку узгодження сторонами в кредитному договорі строку нарахування процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості до таких відносин не застосовується правило виплати процентів лише в межах погодженого сторонами строку кредитування, встановлене абзацом другим частини першої статті 1048 ЦК України.

Натомість у постанові від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 Велика Палата Верховного Суду визнала правомірним нарахування процентів за користування кредитом по день фактичного повернення кредиту, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів.

Додатково Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зауважив, що рішенням Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року у справі № 3-188/2020(455/20) перевірявся на відповідність Конституції України припис першого речення частини першої статті 1050 ЦК України, згідно з яким якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У наведеному рішенні Конституційного Суду України вказано, що приписи частини другої статті 625, першого речення частини першої статті 1050 ЦК України та частини першої статті 1048 цього Кодексу регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (частина перша статті 622 зазначеного Кодексу), якщо інше не встановлено в договорі або законі, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором у натурі.

З урахуванням різного підходу щодо визначення періоду нарахування кредиторських вимог, які виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, що за своєю сутністю є процентами за користування кредитом, свідченням чого є висновки про застосування норм права, які викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 та в постанові від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17, а також беручи до уваги тлумачення Конституційним Судом України припису першого речення частини першої статті 1050 ЦК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про передачу справи № 910/4518/16 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, визначених положеннями частини п`ятої статті 302 ГПК України.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 28 липня 2022 року вказану справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду (провадження № 12-16цс22).

Судові рішення у справі, яка переглядається, та судові рішення у справі, яка передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, ухвалені у подібних правовідносинах.

Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України встановлено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу - до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал у порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Оскільки справа у подібних правовідносинах передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у справі, що переглядається, до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22).

Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтею 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22).

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: С. О. Карпенко

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

В. В. Пророк