Справа №489/3034/21
Провадження №2/489/157/23
04 квітня 2023 року м. Миколаїв
Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Румянцевої Н.О.,
із секретарем судових засідань Назаровою С.Д.,
за участю представника позивачки ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя
Позивачка звернулася до суду із позовом, яким просила поділити майно, яке перебуває у спільній сумісній власності сторін, а саме: нежитлові приміщення літ. А одноповерхової кам`яної будівлі магазину, загальною площею 931,0 кв. м. та літ. Б. одноповерхової кам`яної будівлі магазину, загальною площею 931,0 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; магазин літ. А., загальною площею 32,0 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; автомобіль марки Mercedes-Benz Vito 113 CDI, державний номер НОМЕР_1 , № куз. НОМЕР_2 , 2013 року випуску, червоного кольору; автомобіль марки Volkswagen модель Transporter, державний номер НОМЕР_3 , № шасі НОМЕР_4 , 1999 року випуску; визнати за ОСОБА_2 право власності на частку вищевказаного майна; стягнути з відповідача на користь позивачки частку вартості автомобіля марки Mercedes-Benz Vito 113 CDI, державний номер НОМЕР_1 та автомобіля марки Volkswagen модель Transporter, державний номер НОМЕР_3 ; стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 28.02.1992 по 23.10.2020. У період перебування в шлюбних відносинах, ними були спільно придбано вищевказане нерухоме та рухоме майно. Після розірвання шлюбу, вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна.
У судовому засіданні представник позивача уточнив позовні вимоги, просив визнати за позивачем право власності на автомобіль Мерседес, а за відповідачем право власності на автомобіль Фольксваген.
Ухвалою суду від 20.05.2021 забезпечено позов шляхом накладення арешту на майно.
Ухвалою суду від 10.06.2021, позов залишено без руху.
Ухвалою суду від 30.08.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 17.11.2021, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.
Відповідач у судове засідання не з`явився по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив.
У судовому засіданні представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи.
Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.
Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.02.1992 по 23.09.2020. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23.09.2020.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , 14 травня 2013 року придбано автомобіль марки Volkswagen модель Transporter, державний номер НОМЕР_3 , № шасі НОМЕР_4 , 1999 року випуску, який зареєстровано за ОСОБА_3 .
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 , 11 липня 2018 року придбано автомобіль марки Mercedes-Benz Vito 113 CDI, державний номер НОМЕР_1 , № куз. НОМЕР_2 , 2013 року випуску, який зареєстровано за ОСОБА_3 .
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 28.04.2021, вбачається, що за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на:
З вказаного слідує, що вищезазначене майно є об`єктом спільної власності подружжя.
Так, відповідно до вимог ст. 41 ч. 1 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до вимог ст. 2 ч. ч. 1, 3 та 4 Закону України «Про власність» право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними.
Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України.
Приписами статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Як роз`яснено у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).
У відповідності до положень ст. 57 СК України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
За змістом ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 4 ст. 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмет матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.
Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що спірне нерухоме та рухоме майно, було придбано під час шлюбу за спільні сумісні кошти подружжя, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в рівних частинах, а саме шляхом визнання права власності по частині на вищевказане майно за позивачем та відповідачем.
Щодо позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на автомобіль марки Mercedes-Benz Vito 113 CDI, державний номер НОМЕР_3 та за відповідачем на автомобіль марки Volkswagen модель Transporter, державний номер НОМЕР_1 , суд приходить до наступного.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Відповідно до умов ст.ст. 364,365 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ - право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього
Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, визначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 Сімейного кодексу України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (кожного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Згідно вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку що все вищезазначене у позові спірне майно набуто сторонами в період перебування в шлюбі і є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. Інших доказів на спростування вище зазначеного сторонами не надано, а судом не здобуто в ході розгляду справи.
Виходячи з встановлених обставин, судом здійснюється поділ спільного майна, а саме: нежитлових приміщень магазинів, що розташовані за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , а також автомобілів марки Volkswagen модель Transporter, державний номер НОМЕР_3 , автомобіля марки Mercedes-Benz Vito 113 CDI, державний номер НОМЕР_1 .
Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.
Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн., суд приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 3 ,4 ,5 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі.
Однак, в порушення вимог ст. 137 ЦПК України, позивачем не надано жодних доказів на отримання правової допомоги та сплату за неї певної суми.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити.
Визнати нежитлові приміщення, загальною площею 1862 кв. м., що складається з зазначених за літ. А одноповерхової кам`яної будівлі нежитлового приміщення мазанину загальною площею 931,0 кв. м. та літ. Б. одноповерхової кам`яної будівлі нежитлового приміщення магазину загальною площею 931,0 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по частки за кожним на нежитлові приміщення, загальною площею 1862 кв. м., що складається з зазначених за літ. А одноповерхової кам`яної будівлі нежитлового приміщення мазанину загальною площею 931,0 кв. м. та літ. Б. одноповерхової кам`яної будівлі нежитлового приміщення магазину загальною площею 931,0 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати будівлю магазину, загальною площею 32,0 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по частки будівлю магазину, загальною площею 32,0 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , за кожним.
Визнати автомобіль: Volkswagen модель Transporter, державний номер НОМЕР_3 , № шасі НОМЕР_4 , 1999 року випуску об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Визнати автомобіль: Mercedes-Benz Vito 113 CDI, державний номер НОМЕР_1 , № куз. НОМЕР_2 , 2013 року випуску об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль Mercedes-Benz Vito 113 CDI, державний номер НОМЕР_1 , № куз. НОМЕР_2 , 2013 року випуску.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на автомобіль Volkswagen модель Transporter, державний номер НОМЕР_3 , № шасі НОМЕР_4 , 1999 року випуску.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНКОПП НОМЕР_7 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , РНКОПП НОМЕР_8 .
Повний текст судового рішення складено «25» квітня 2023.
Суддя Н.О. Рум`янцева