Справа №705/2597/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2023 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Піньковського Р.В.

при секретарі судового засідання Прокопенко І.О.

за участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умань в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Уманської міської ради в особі служби у справах дітей Уманської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно нього, яке мотивував наступним.

Він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав зі своєю матір`ю ОСОБА_5 до 28.08.2020 за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати померла і після її смерті він проживає зі своєю тіткою ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 .

Його батьки розлучилися 18.03.2009 року, і за період його спільного проживання з матір`ю батько сплачував аліменти на його утримання, однак з батьком він фактично не спілкувався. Після смерті матері батько лише декілька раз бачився з ним.

З серпня 2020 року він повністю перебуває на утриманні тітки та її сім`ї. Його тітка піклується про його здоров`я, турбується про його побут тощо. Протягом року фінансово його забезпечувала, додатково оплачувала репетиторів. Наразі підтримує його повністю та готує до вступу у військове училище.

З батьком йому спілкуватися важко, він його морально пригнічує, фінансово його не забезпечує, крім сплати аліментів.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Уманської міської ради батько неповнолітнього ОСОБА_7 дванадцять років з ним не проживає, після смерті матері батько його не підтримав, батько його постійно пригнічує та байдуже до нього ставиться.

Вважає, що батько не виконує своїх батьківських обов`язків відносно нього, тому і звернувся до суду з цим позовом.

Просить суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Призначити йому, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , піклувальника ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Стягнути з відповідача судові витрати та витрати на правову допомогу.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд позов задовольнити. Пояснив, що після розлучення його батьків він залишився проживати з матір`ю, а батько лише сплачував аліменти на його утримання але вони не спілкувалися. Після смерті матері він переїхав до тітки, з якою і проживав. Разом з тим, зазначив, що батько пропонував йому переїхати до нього. Зустрічі з батьком були визначені рішенням опікунської ради, відбувалися у парку, в кафе тощо, під час яких батько цікавився його навчанням та життям. Непорозуміння між ним і батьком виникали лише через місце його проживання, оскільки батько, як він вважає, чинить на нього тиск та намагається вирішити за нього питання його місця проживання. Більше будь-яких принципових спорів між ними не було. Також підтвердив, що батько ніколи не чинив ніяких перешкод у спілкуванні та зустрічах з ним. Батько допомагав йому при купівлі комп`ютера та телефону. При цьому, зазначає, що причиною його звернення до суду з цим позовом є його небажання звертатися до відповідача з метою вирішення будь-яких питань, які можуть виникнути в майбутньому.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважає позов необґрунтованим. На його думку, доказів щодо наявності підстав для позбавлення батьківських прав його довірителя відносно позивача останнім не надано. Батько дитини навпаки намагається налагодити з сином відносини, ініціює зустрічі, допомагає матеріально, сплачує аліменти. Якщо у відносинах батька і сина зі сторони батька і був якийсь тиск, то він стосувався лише побутових питань щодо спільного проживання. За вказаних обставин просить суд відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав позицію свого представника. Пояснив, що намагається налагодити відносини з сином. Він ніколи не ставив питання про усиновлення сина іншими особами, таке питання лише піднімалося тіткою позивача. Просить суд відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, оскільки вважає, що таке рішення буде відповідати інтересам дитини, оскільки саме син ініціював питання позбавлення батьківських прав його батька, а також вказує, що має образу на батька та між ними втрачено зв`язки. Служба у справах дітей не втручалася у відносини батька і сина, оскільки позиція дитини була категорична, тому вони і підтримують позовні вимоги. Вказала, що мала місце проблема, яка стосувалася переоформлення соціальної картки, але відповідач будь-яких перешкод не чинив і все було переоформлено належним чином.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що вона є тіткою позивача ОСОБА_1 і після смерті його матері хлопчик попросився проживати з нею і її сім`єю. Батько дитини не цікавився життям сина але порушував питання щодо визнання його місця проживання. Протягом пів року після смерті матері ОСОБА_8 аліменти відповідач не сплачував, оскільки були проблеми з рахунками, тому вони звернулися до органу опіки та піклування і тоді уже відповідач з`явився та переоформив документи. Відповідач приходив до шкоди та до ліцею, де навчався син, але метою вважає необхідність отримання ним документів. Також приходив на випускний і зі слів вчителя, дійсно цікавився куди поступив хлопчик. Коли почалася війна батько жодного разу не телефонував, дитину з Києва, де він навчався, забирали вони. Разом з тим, не заперечує, що відповідач робить внески за навчання, сплачує аліменти, які вона зберігає для племінника. Будь-яких перешкод для зустрічей з сином батько дитини не чинив, фактів негативного впливу на хлопчика немає, але ОСОБА_8 не бажає з ним жити.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що є сином від першого шлюбу відповідача. Йому відомо, що позивач проживав окремо від батька, але батько намагався підтримувати стосунки з ним. Після смерті матері позивача батько пропонував останньому спільне проживання. Про існування будь-яких конфліктів чи суперечок між сторонами у справі йому не відомо.

Суд, вислухавши позивача, відповідача та представника відповідача, а також представника третьої особи, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.

В судовому засіданні встановлено, що батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є: батьком - ОСОБА_2 , матір`ю - ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Умані Уманського міськрайонного управління юстиції Черкаської області.

Батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвали шлюб 18 березня 2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Умані Уманського міськрайонного управління юстиції Черкаської області.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого Уманським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ), мати позивача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про смерть № 680.

Позивач ОСОБА_1 постійно проживав разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрований був зареєстрований за вказаною адресою, що підтверджується довідкою голови квартального комітету при виконкомі Уманської міської ради та довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої відділом державної реєстрації виконавчого комітету Уманської міської ради.

Згідно довідки голови квартального комітету при виконкомі Уманської міської ради, виданої 20.03.2021 за № 16, ОСОБА_1 з 28.08.2020 року без реєстрації проживає разом з ОСОБА_10 та членами її сім`ї, за адресою: АДРЕСА_2 .

Батько дитини - ОСОБА_2 згідно виконавчого листа № 2-769-2009, виданого Уманським міськрайонним судом Черкаської області, сплачує аліменти на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , і станом на 23.03.2021 року заборгованості по сплаті аліментів немає, що підтверджується довідкою Уманського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 9064-5 від 24.05.2021.

Згідно п.2 ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

У відповідності до ч.4 ст. 19 СК України при розгляді спорів судом щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування та у відповідності до ч.5 цієї статті подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору.

Згідно наданого суду висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Уманської міської ради від 27.05.2021 року, було встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьком якого є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає з тіткою ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 . Мати дитини померла. Батько дитини з сином не проживає, ухиляється від належного виконання батьківських обов`язків, не має психологічного зв`язку з дитиною, зі слів дитини батько постійно його пригнічує та байдуже ставиться до нього. ОСОБА_11 пояснив, що батько не проживає з ним дванадцять років, після смерті матері батько його не підтримав, та він наполягає на позбавленні батьківських прав ОСОБА_2 стосовно себе. Дитина виявила бажання і надалі проживати з тіткою ОСОБА_6 , яка піклується про нього, підтримує його, забезпечує його матеріально та допомагає у навчанні. У зв`язку із зазначеним, орган опіки та піклування Уманської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Вказаний висновок суд не може взяти до уваги, оскільки він не підтверджений належними та допустимими доказами, на думку суду при його складанні не були належним чином враховані інтереси дитини, а також в судовому засіданні представником органу опіки та піклування зазначалося, що висновок щодо питання позбавлення батьківських прав батька дитини носить лише рекомендований характер.

Відповідно до ч.1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ч.1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Частиною 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

Відповідно до ст. ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини; держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

При розгляді вказаної справи судом не встановлено, що відповідач ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Було встановлено, що відповідач намагався брати участь у житті дитини, регулярно сплачує аліменти на утримання сина, несе додаткові витрати на дитину, проти чого не заперечували і позивач, і свідок в ході розгляду справи.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні.

Позивачем не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, хоча вони і проживають окремо але відповідач неодноразово пропонував позивачу спільне проживання. Суд враховує, що в даному випадку фактично єдиною обставиною, на яку посилається позивач, як на причину необхідності позбавлення відповідача батьківських прав, є його категоричне небажання проживати разом з батьком та спілкуватись із ним через відсутність спільних інтересів та психологічного зв`язку, що само по собі, за відсутності ознак винної поведінки відповідача, яка б будь-яким негативним чином впливала на життя позивача, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки це не буде сприяти найкращим інтересам дитини та порушуватиме визначені законодавством права батька на виховання дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 243/13192/19-ц вказав на відсутність підстав для позбавлення батька батьківських прав, оскільки він, в силу своїх можливостей, намагається піклуватися про дітей.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав, звернення до органу опіки та піклування, за правовою допомогою, свідчить про інтерес батька до дитини.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Позивачем не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявність в його діях вини.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відносно позивача ОСОБА_1 не забезпечуватиме інтересів самого позивача.

Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист його інтересів шляхом позбавлення батька батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне винне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно нього. Також суд не бере до уваги посилання позивача на те, що підставою для його звернення до суду стало те, що в подальшому можуть виникнути якісь перешкоди і проблеми для нього, оскільки вказані обставини не доведені позивачем, не можуть бути підставами для задоволення позовних вимог та не стосуються предмету розгляду судом у даній справі.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які свідомо не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 7, 19, 150, 155, 164, 165 СК України, ст. ст. 4, 7, 10, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 258, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Уманської міської ради в особі служби у справах дітей Уманської міської ради, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 21.04.2023.

Суддя: Р. В. Піньковський