Справа № 309/474/23
Провадження № 2/309/90/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2023 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі головуючого судді Піцура Я.Я.,

за участю секретаря судового засідання Росоха Д.І.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Хуст, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно у порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Фула М.Ю., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно у порядку спадкування.

В обґрунтування позову посилається на те, що будинок по АДРЕСА_1 , належав на праві власності бабусі позивача ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім будинку, на момент відкриття спадщини бабусі позивача належали дві земельні ділянки. На день смерті бабусі з нею проживав позивач ОСОБА_4 , а тому спадщину за нею прийняв. Інші спадкоємці на момент смерті бабусі з нею не проживали, хоча й були там зареєстровані. Відповідач у справі є його батьком, і у встановлений законом строк не подавав заяви про прийняття спадщини до нотаріуса. Спадщину після смерті бабусі прийняв лише позивач.

Посилаючись на викладене просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, яке складається з житлового будинку АДРЕСА_1 та двох земельних ділянок, і яке належало померлій ОСОБА_3 .

У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності.

У судове засідання відповідач та його представник не з`явилися, у матеріалах справи наявна заява відповідача у якій визнає позов та просить справу розглянути без його участі.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні докази, суд констатує наступне.

Згідно з ч.2 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно з приписами ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 5 ЦПК України перебачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Особа, яка звернулася до суду з відповідними позовними вимогами повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси особи безпосередньо порушені відповідачем (відповідачами), і які майнові права особи буде захищено та відновлено у разі задоволення позову.

Так, відповідно до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача ОСОБА_3 (а.с.10).

На випадок своєї смерті ОСОБА_5 залишив заповіт від 17.01.2004 відповідно до якого все своє майно заповів ОСОБА_6 (а.с.14).

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 №252476 ОСОБА_3 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,345 га за адресою АДРЕСА_1 , для обслуговування жилого будинку та господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства (а.с.8).

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 №252477 ОСОБА_3 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,2068 га за адресою АДРЕСА_1 , для ведення особистого підсобного господарства (а.с.9).

Згідно довідки Сокирницької сільської ради №387 від 28.03.2018 року на день смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею спільно постійно проживали та були зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 : син ОСОБА_2 , невістка ОСОБА_7 , онука ОСОБА_8 , онук ОСОБА_1 (а.с.12).

Статтею 392 Цивільного кодексу України (надалі, - ЦК України, ЦК) передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Згідно ч.1 ст. 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Статтею 1258 ЦК передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно ст. 1261 ЦК у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

А відповідно до ч.1 ст. 1265 ЦК у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Згідно ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Вбачається, що відповідача ОСОБА_2 є сином померлої ОСОБА_3 , а отже спадкоємцем першої черги за законом, натомість позивача ОСОБА_1 є внуком померлої ОСОБА_3 , тобто спадкоємцем п`ятої черги за законом.

З аналізу зазначених вище норм слідує, що спадкоємець п`ятої черги за законом одержує право на спадкування лише у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. У протилежному випадку у спадкоємця п`ятої черги за законом жодних прав на спадкове майно не виникає.

Встановлено, що ОСОБА_2 , який є спадкоємцем першої черги за законом, на момент смерті ОСОБА_3 проживав разом з нею за адресою АДРЕСА_1 , про що вказано у довідці Сокирницької сільської ради №387 від 28.03.2018 року. Посилання позивача на те, що інші особи з померлою на момент її смерть не проживали, а були лише зареєстровані, суд вважає недоречним, оскільки у вказаній вище довідці чітко зазначене саме про спільне проживання осіб указаних у ній разом з померлою. Також відсутні відомості про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування чи подання ним заяви про відмову від прийняття спадщини.

Отже у даному випадку наявний спадкоємець першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 , і позивачем не доведено, що спадщину за померлою ОСОБА_3 прийняв лише він, а спадкоємець першої черги таку спадщину не приймав (не спростовано інформацію викладену у довідці Сокирницької сільської ради №387 від 28.03.2018 року), що в свою чергу свідчить про недоведеність позивачем того факту, що в нього виникли якісь права на спадкове майно, а отже й про недоведеність факту порушення його права в аспекті предмету та підстав даного позову, що унеможливлює задоволення такого позову.

Також суд звертає увагу на те, що до позовної заяви позивачем не додано жодного документу який би підтверджував належність померлій ОСОБА_3 житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , а отже не доведено, що такий будинок входить до складу спадщини.

Відносно двох земельних ділянок суд вважає додатково зазначити також наступне.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

У даному випадку до позовної заяви долучено два державні акти на право приватної власності на землю, які посвідчують право власності ОСОБА_3 на відповідні земельні ділянки, та є правовстановлюючими документами згідно ст. 125 ЗК України (у редакції на момент видачі таких державних актів).

А отже якихось перешкод у спадкоємців померлої (як першої так і п`ятої черги) для оформлення права на спадщину у нотаріальному порядку суд не вбачає. Відомостей про те, що позивач ОСОБА_1 звертався до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав і йому було відмовлено у цьому, матеріали справи не містять.

Указане на думку суду є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Щодо заяви відповідача про визнання позову, яку підтримав представник відповідача у підготовчому судовому засідання, то слід зазначити, що оскільки пред`явлений ОСОБА_1 , позов не ґрунтується на вимогах закону, таке визнання відповідачем позову суперечить закону, а тому суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову.

З урахуванням наведено у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Судові витрати слід покласти на позивача.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258-259, 264-265 ЦПК України суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно у порядку спадкування відмовити.

Судові витрат покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 13.07.2023 року.

Суддя Хустського

районного суду: Піцур Я.Я.