Справа 206/1942/23
Провадження 2/206/705/23
11 липня 2023 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого судді Кушнірчука Р.О.,
при секретареві Глущенко Н.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення прав власності на частку у спільному майні та визнання права власності,
представників позивача адвоката Ільїна О.М.,
3 травня 2023 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який з урахування уточнених позовних вимог обгрунтував тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 02.04.1998 року квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 , внесена в реєстраційну книгу за №450п-669-237. Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її сином
5 травня 2023 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі.
В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, зокрема і через оголошення на сайті, про поважні причини неявки до суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, тому суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та наявних у справі доказів ухвалює заочне рішення.
Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав.
Суд встановив, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02.04.1998 року квартира АДРЕСА_3 , належить на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 , яке внесено у реєстраційну книгу за № 450п-669-237 (а.с.8).
Відповідач є сином позивача, який народився під час перебування її у шлюбі ОСОБА_3 що підтверджується свідоцтвом про народження, серія НОМЕР_1 , виданого Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), відповідний актовий запис № 1070 (а.с.9).
Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну
реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища шлюб між
ОСОБА_3 (національність - росіянин) та
ОСОБА_4 (національність - українка) зареєстровано Амур-
нжньоднігтровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 13 лютого 1993 року, номер актового запису: 122 (а.с.13-14).
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2004 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по справі № 2-2273 розірвано, на підставі чого 16 березня 2004 року складено відповідний актовий запис № 57, зареєстрований Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 (а.с.10).

Позивач - ОСОБА_1 , з 10 січня 1997 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується її паспортними даними (а.с.4-6) та на теперішній час в цій квартирі фактично і проживає.

Після розірвання шлюбу чоловік позивача - ОСОБА_3 , разом із спільним сином - ОСОБА_2 , переїхали проживати у інше місце та припинили з нею спілкуватись.

З метою з`ясування місцеперебування ОСОБА_2 позивач звернулася із відповідною заявою до відділення поліції № 4 Дніпровського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області та отримала відповідь від 22.04.2021 року, згідно змісту якої, в ході розгляду її заяви було встановлено, що після розлучення із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 разом з сином до 2014 року мешкав за адресою: АДРЕСА_2 . В 2014 році останній продав зазначену квартиру та разом із сином виїхав на ПМЖ до РФ. 18 лютого 2014 року ОСОБА_3 отримав громадянство РФ, був документований паспортом зазначеної країни та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

В судовому засіданні встановлено, що позивач добросовісно та фактично користується усією квартирою, крім неї в ній ніхто не проживає, здійснює догляд за нею, фактично її утримує більше 18 років, сплачує комунальні послуги, по мірі своїх сил та коштів здійснює поточний ремонт.

Разом з тим, відповідач жодного дня у вказаній квартирі з часу розірвання шлюбу із ОСОБА_3 не проживав, виїхав із батьком до іншої країни, проживає там багато років, жодного разу не приїзджав, квартирою ніколи не цікавився, не бере та не брав участі в її утриманні, жодного разу не сплачував комунальні послуги.

Позивач користується даним нерухомим майном з 2005 року відкрито, не приховує факту знаходження майна в її володінні, самостійно оплачує усі комунальні платежі за електроенергію, газ, водопостачання та несе інші витрати для забезпечення нормального існування та схоронності вказаної квартири.

Згідно технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_3 , загальна площа квартири складає 90,6 кв.м, житлова площа 48,8 кв.м. (а.с.11).

Відповідно до звіту про оцінку майна, виконаного ТОВ «Центр оцінки «ВАЙТ ГРУП» від 26.05.2023 року № ED230526-11, ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 складає 62020 гривень, а вартість частини квартири складає 31010 гривень (а.с.23-36).

Згідно акта, складеного інженером з інвентарізації нерухомого майна ОСОБА_5 від 24.03.2023 року, у квартирі АДРЕСА_3 , у зв`язку з особливостями її планування, відсутня технічна можливість виділу часток в натурі та можливість використання виділеного майна, як самостійного об`єкта цивільних правовідносин.

За змістом ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України та у відповідності до приписів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Зміст права власності саме і складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Статтею 364 ЦК України (ч.ч. 1, 2) визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Згідно абз. 3, 4 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» - при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи.

Згідно з вимогами ч. ч. 4 і 5 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Приходячи до висновку про задоволення позовних вимог, суд виходив з того, що неможливість спільного володіння та користування майном обгрунтовується тим, що відповідач у квартирі не проживає близько 18 років, багато років тому виїхав у іншу країну, не приймає участі в утриманні квартири та збереженні спільного майна, не сплачує комунальні послуги, інтересу до квартири не проявляє, не займається ремонтними роботами та не компенсує у подальшому витрати, що несе позивач, як співвласник.

Частиною 1 ст. 365 ЦК України встановлено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ухвала Верховного Суду України від 23 червня 2010 р. у справі № 6-22505св09; постанова від 16 січня 2012 р. у справі № 6-81 цс 11).

Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 сформулював правову позицію від 15.05.2013 року, згідно з якою для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-5 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Під час розгляду справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем внесено на депозитний рахунок суду вартість частик квартири у розмірі 31010 гривень, що підтверджується квитанцією від 29.05.2023 року № 0.0..1 (а.с. 37).

За таких підстав вважаю, що оскільки частка, що належить відповідачу на праві власності не може бути фактично виділена в натурі (акт від 24.03.2023 року інженера з інвентарізації нерухомого майна ОСОБА_5 ), річ є неподільною, спільне володіння і користування - неможливим, припинення права власності з виплатою компенсації не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, оскільки він не проживає у даній квартирі з 2005 року та не користується нею, жодного інтересу до свого майна не проявляє протягом усього цього часу та на зв`язок із позивачем не виходить.

Вищезазначені обставини дають достатні підстави для висновку, що спільне користування сторонами спірним нерухомим майном є неможливим, що дає підстави вважати про наявні умови, передбачені ст. 365 ЦК України.

Розглядаючи вказаний спір, суд враховує загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників, а тому за наявності наведених вище обставин, приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для припинення права власності відповідача на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 з виплатою за рахунок позивача компенсації вартості його частки у праві спільної власності. У зв`язку з припиненням права власності відповідача на 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 за позивачем слід визнати право власності на зазначену 1/2 частину квартири.

Аналізуючи фактично встановленні в судовому засіданні обставини справи, оцінюючи усі докази, які були досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у заявлений позивачем спосіб.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 10, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення прав власності на частку у спільному майні та визнання права власності задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею квартири 90,6 кв.м, житловою площею 48,8 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 грошові кошти в сумі 31010 гривень в рахунок компенсації вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 .

Стягнути зі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуто Самарським районним судом м. Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя: Р.О. Кушнірчук