Єдиний унікальний номер судової справи: 487/2703/19
Номер провадження: 22-ц/812/361/23 Суддя-доповідач Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

24 квітня 2023 року м. Миколаїв справа№ 487/2703/19

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю: представника третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє представник - адвокат Степіна Наталя Георгіївна, на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 січня 2023 року, ухвалене в складі головуючого судді Карташевої Т.А., у приміщенні цього суду, повний текст складено 01 лютого 2023 року, за позовом ОСОБА_3 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності в порядку спадкування за законом та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності в порядку спадкування за законом,

установив:

У квітні 2019 року ОСОБА_3 , діючи через свого представника адвоката Маліченко Л.Т., звернулася до суду з позовом до Миколаївської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 після смерті якого відкрилася спадщина на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належала йому на праві власності та яку вона прийняла, оскільки на час смерті спадкодавця проживала разом з ним у вказаній квартирі останні 16 років.

ОСОБА_3 вказувала, що з 2004 року її мати ОСОБА_6 (прізвище до шлюбу - ОСОБА_7 ), проживала з ОСОБА_5 за вказаною адресою, як чоловік та дружина, вела з ним спільне господарство.

У 2007 року її мати захворіла та її чоловік ОСОБА_5 самостійно за нею доглядав. Оскільки матір позивача відмовилася переїхати до неї в м. Кіровоград, то вона наприкінці 2007 року переїхала з чоловіком до них та стала доглядати за матір`ю та вести спільне господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати позивачки ОСОБА_6 померла, та на той час ОСОБА_5 , став їй як батько, просив її залишитися жити у нього, на що вони з чоловіком погодилися.

Позивач зазначала, що вони продовжували проживати зі спадкодавцем за адресою АДРЕСА_2 , вели спільне господарство, вона сплачувала всі рахунки за комунальні послуги, що і робить по теперішній час. Останні декілька років ОСОБА_5 постійно хворів, був лежачим та майже не вставав з ліжка. Після його смерті вона та її чоловік здійснили його поховання, розпорядилися його особистими речами.

Посилаючись на те, що вона фактично прийняла спадщину, як спадкоємець четвертої черги, позивач просила суд встановити факт постійного проживання її, ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис 1998, однією сім`єю з грудня 2007 року по час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто по день смерті ОСОБА_5 та визнати за нею право власності на двокімнатну квартиру (загальною площею 48,3 кв.м, житловою площею 29,9 кв.м), розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис 1998.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2019 року до участі у справі залучено співвідповідача ОСОБА_4 .

16 грудня 2019 року ОСОБА_1 , чоловік позивачки, як третя особа з самостійними вимогами щодо предмету спору, звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначав, що він вважає за необхідне вступити в дану справу у якості третьої особи з самостійними вимогами, оскільки першою Миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області за його заявою заведено спадкову справу за №427/2018 після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Постановою державного нотаріуса Першої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 08 листопада 2019 року йому відмовлено у вчинені нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що належало ОСОБА_5 , як особі, яка не довела родинні стосунки із спадкодавцем, факт проживання однією сім`єю із спадкодавцем не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, в зв`язку з неможливістю встановити коло спадкоємців.

ОСОБА_1 вказував, що вважає себе таким, що прийняв спадщину, оскільки останні 16 років проживав за вищевказаною адресою зі спадкодавцем.

Інші обґрунтування позову та обставини аналогічні викладеним у позові ОСОБА_3 .

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд встановити факт постійного проживання його та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис 1998, однією сім`єю з грудня 2007 року по час відкриття спадщини та визнати за ним право власності на двокімнатну квартиру (загальною площею 48,3 кв. м, житловою площею 29,9 кв. м), розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис 1998.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2020 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_8 , як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 та його позов прийнято до спільного розгляду з первісним.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2023 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем та третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору не доведено факт проживання однією сім`єю із спадкодавцем та ними не пред`явлено позовних вимог до усіх належних відповідачів.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції в частині відмови у позові третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Степіну Н.Г., подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 та ухвалити нове рішення, яким встановити факт його постійного проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю з грудня 2007 року по час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Вказував, що судом першої інстанції не було взято до уваги покази свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , не досліджено належним чином надані докази щодо придбання продуктів харчування для ОСОБА_5 , що підтвердив свідок ОСОБА_4 ОСОБА_13 . Крім того, зазначав, що судом безпідставно не надано оцінки обставинам, які свідчать про надання ОСОБА_5 медичної допомоги, який був інвалідом І групи. Не врахував також та не надав оцінки тому, що саме ОСОБА_1 найняв доглядальницю, яка робила йому уколи.

Суд першої інстанції необґрунтовано визнав не достатнім доказом сумісного проживання факт поховання ОСОБА_5 за рахунок ОСОБА_1 . Безпідставно дійшов висновку про відсутність письмових доказів про сплату комунальних платежів.

Також заявник вказував, що він не розумів процесуальних «тонкощів» та не скористався своїм правом заявити клопотання про розгляд справи спочатку та подати позов у новій редакції, вказавши в якості співвідповідача ОСОБА_4 .

Відзивів на апеляційну скаргу від сторін не надходило.

Рішення суду першої інстанції переглядається судом апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 . В іншій частині рішення суду не оскаржувалося, а тому згідно приписів частини першої статті 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи убачається, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5 (т.1 а.с. 5).

Після його смерті відкрилася спадщина на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на праві власності відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20 грудня 2002 року (т.1 а.с.10).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні, що сформована на запит апеляційного суду 18 квітня 2023 року, ОСОБА_5 був зареєстрований по день смерті у квартирі АДРЕСА_1 .

11 грудня 2018 року Першою миколаївською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №427/2018 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 (т.1 а.с. 56-73).

Як вбачається із спадкової справи №427/2018 до майна померлого, із заявами про прийняття спадщини у шестимісячний строк 11 грудня 2018 року звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . В своїх заявах обидва зазначали, що кожен з них, окремо, проживав разом зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років, є спадкоємцем четвертої черги згідно статті 1264 ЦК України (т.1 а.с. 56-73).

Постановою державного нотаріуса Першої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Міщенко Н.В. від 08 листопада 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, як особі, яка не довела родинні стосунки із спадкодавцем, факт проживання однією сім`єю із спадкодавцем не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, в зв`язку з неможливістю встановити коло спадкоємців (т.1 а.с.91).

Постановою державного нотаріуса Першої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Ткаченко Ю.Г. від 07 травня 2019 року ОСОБА_4 відмовлено у вчинені нотаріальної дії, оскільки документів, які б підтверджували родинні або інші стосунки з померлим спадкодавцем надано не було (том 1 а.с.72).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частини 1, 3 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 стаття 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини згідно із частиною 1 статті 1270 ЦК України встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Як зазначено у статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

В пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Як роз`яснено у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне місце проживання особи із спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 статті 1277 ЦК України передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим положеннями частини 5 статті 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання (частина 1 статті 196 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Згідно з положеннями частини 2 статті 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд, зокрема, вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше; може роз`яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи; здійснює інші дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Відповідно до частини 1 статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Предметом спору у цій справі є визнання права на спадкове майно, а тому відповідачами у справі мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину, а при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (на підставі вимог статті 1277 ЦК України).

Зміст позовної заяви ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради свідчить про те, що він претендує на отримання у власність квартири після смерті ОСОБА_5 у порядку спадкування за законом як спадкоємець четвертої черги.

Позивачка ОСОБА_3 пред`явила позов про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на спірну квартиру, оскільки вважала, що є спадкоємцем четвертої черги майна померлого ОСОБА_5 , оскільки, як зазначала, проживала з ним однією сім`ю з 2007 року по день його смерті.

До того ж, за первісним позовом відповідач ОСОБА_4 також вважав, що є спадкоємцем четвертої черги майна померлого ОСОБА_5 , оскільки, як зазначав, проживав з ним однією сім`ю з 01 березня 2010 року по день його смерті.

Як встановлено ОСОБА_4 у шестимісячний строк 11 грудня 2018 року звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, в якій зазначив, що він проживав разом зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років, є спадкоємцем четвертої черги згідно статті 1264 ЦК України

У зв`язку з цим, 11 листопада 2020 року ОСОБА_4 подав зустрічний позов до позивача ОСОБА_3 , в якому просив суд встановити факт проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_5 у кв. АДРЕСА_1 з 01 березня 2010 року і до часу відкриття спадщини та визнати за ним право власності на вищезазначену двокімнатну квартиру в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2020 року зустрічний позов ОСОБА_4 повернуто, у зв`язку з пропуском строку на його подання.

Суд першої інстанції прийняв позовну заяву ОСОБА_1 до спільного провадження з первісним позовом ОСОБА_3 розглянув справу, виходячи з того, що спір виник щодо спадкового майна ОСОБА_5 між ОСОБА_1 та Миколаївською міською радою.

Колегія суддів вважає, що учасником спірних правовідносин за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета позову ОСОБА_1 є також ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які вважають себе спадкоємцями спірного спадкового майна, а тому вирішення спору безпосередньо стосується їхніх інтересів.

Отже, у цій справі існує спір не тільки між ОСОБА_1 та Миколаївською міською радою, але і ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , котрі вважають себе спадкоємцями майна ОСОБА_5 .

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Суд першої інстанції всупереч наведеним вище нормам процесуального права не сприяв учасникам процесу в реалізації ними їхніх процесуальних прав, не звернув уваги на те, що позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору було заявлено не до усіх належних відповідачів, при цьому не використав усіх наданих суду процесуальних можливостей для визначення складу учасників судового процесу та вирішення справи за їх участі у відповідному статусі.

За такого, суд мав відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 саме з цих підстав.

За таких обставин мотивування районним судом оскаржуваного судового рішення, зокрема недоведеністю позовних вимог є помилковим.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 02 вересня 2020 року у справі № 562/140/13-ц (провадження № 61-8338св19) та від 24 березня 2021 року у справі № 1316/364/12 (провадження № 61-7023св20).

За змістом статті 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосуванням норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, ухвалив правильне по суті рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , однак допустив помилку при його мотивуванні.

За таких обставин рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 січня 2023 року необхідно змінити, шляхом зміни мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення з урахуванням висновків, викладених у цій постанові апеляційного суду про те, що підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 в оскаржуваній частині є неналежний суб`єктний склад учасників справи.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги щодо неправильності висновків суду першої інстанції щодо доведеності позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки вважає ці висновки передчасними з огляду на не притягнення до участі у справі в якості співвідповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частини 1, 13 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки за результатами апеляційного перегляду у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367-369, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

поста новив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник - адвокат Степіна Наталя Георгіївна, задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 січня 2023 року змінити та вважати підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 в оскаржуваній частині неналежний суб`єктний склад учасників справи.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складений 24 квітня 2023 року.