Дата документу 11.04.2023 Справа № 331/3732/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 331/3732/21 Головуючий у 1 інстанції: Боєв Є.С.
№ 22-ц/807/832/23 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Гончарової Ольги Дмитрівни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 в особі адвоката Гончарової Ольги Дмитрівни до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про стягнення компенсації за порушення майнових авторських прав,

ВСТАНОВИВ

В липні 2021 року ОСОБА_1 в особі адвоката Гончарової О.Д. звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення компенсації за порушення майнових авторських прав.

В обґрунтування позову зазначав, що відповідно до свідоцтва міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 240566 від 25.04.2018 року, виданого державним підприємством «Український інститут інтелектуальної власності України» (УКРПАТЕНТ) він набув права власності на торговий знак « ІНФОРМАЦІЯ_1 » для товарів і послуг, віднесених до 12 класу Міжнародної класифікації товарів і послуг (надалі МКТП), а саме, човни, надувні човни. Позивач ОСОБА_1 також вказав, що на сайті інтернет - магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за посиланням на скан-копії сторінок розміщені оголошення щодо реалізації різноманітної продукції ТМ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з використанням фірмового торгового знаку « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». З інформації, розміщеної на сайті, господарську діяльність за допомогою вказаного сайту здійснює відповідач ОСОБА_2 . Доменне ім`я « ІНФОРМАЦІЯ_1 » зареєстровано за відповідачем на платформі ТОВ «Хостінг Україна».

На сайті інтернет-магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » також здійснюється реалізація продукції з використанням фірмового торгового знаку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » і вказані контакти відповідача. В зазначених посиланнях 1/2 складається із зареєстрованого позивачем торгового знаку, тому використання відповідачем вже популярного в Україні торгового знаку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » викликають певні асоціації, надають відповідачеві певні переваги при здійсненні ним господарської діяльності, сприяють відповідачу у рекламуванні власних послуг. Проте, для власника торгового знаку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » таке ототожнення має негативні наслідки, оскільки можливі недоліки власника сайту « ІНФОРМАЦІЯ_1 » шкодить іміджу торгового знаку, що належить позивачеві. Позивач, посилаючись на те, що він не укладав з відповідачем або з ТОВ «Хостінг Україна» жодних угод про надання права на використання вказаної торгової марки на території України, а тим більше здійснювати продаж продукції та її рекламування, вважає, що відповідач не має законних підстав здійснювати реалізацію даної продукції та розміщувати оголошення з її продажу в Інтернеті, використовуючи фірмовий торговий знак « ІНФОРМАЦІЯ_1 » і тим самим порушуючи авторські права позивача.

Також позивач вказує, що відповідач незаконно, без будь-якої згоди чи дозволу, використовує TM «MEGA» під час здійснення своєї господарської діяльності. Крім того, на вказаному сайті відповідача відсутня необхідна, доступна, достовірна та своєчасна інформація про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору, на сайті інтернет-магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » також здійснюється реалізація продукції з використанням фірмового торгового знаку « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». На сайті вказана контактна інформація відповідача, а згідно скан-копій сторінок на веб-сайтах в мережі інтернет, відповідачем були викладені оголошення щодо реалізації продукції ТМ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з використанням фірмового торгового знаку.

Також позивач зазначає, що вищезазначені обставини та доведення факту використання ТМ «MEGA» саме ОСОБА_2 встановлені рішенням Солом`янського районного СУДУ міста Києва від 09.03.2021 року у справі № 760/16940/20-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист інтелектуальної власності на торговельну марку та зобов`язання вчинити дії. Дане рішення набрало законної сили 09.04.2021р. Крім того, є рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.03.2021р. у справі 191/3312/20, яким було задоволено повністю позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про захист прав інтелектуальної власності на торговельну марку шляхом заборони використання торгівельної марки та стягнення компенсації за порушення майнових авторських прав.

Дане рішення набрало законної сили 15.04.2021р. Посилаючись на ч. 4 ст. 82 ЦПК України, позивач вважає, що не підлягає доказуванню встановлене судовими рішеннями порушення відповідачем ОСОБА_2 авторських прав на торгівельну марку « ІНФОРМАЦІЯ_1 »,

Посилаючись на вищезазначене просив суд, стягнути з відповідача грошову компенсацію у розмірі 237900 грн., а також судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі адвоката Гончарової О.Д. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача грошову компенсацію за порушення авторських прав у розмірі 237900 грн.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з доведеності факту порушення авторських прав, але послався на недоведеність правильності розрахунку позивача.

Так, суд першої інстанції зазначив про те, що в якості доказів щодо факту використання відповідачем ОСОБА_2 торгової марки «MEGA» (яка зареєстрована за позивачем ОСОБА_1 за свідоцтвом України № НОМЕР_1 від 25 квітня 2018 року для товарів 12 класу МКТП) та обставин такого використання знаку для товарів і послугу ОСОБА_2 , представник позивача надав копії судових рішень, які набрали законної сили, а саме:

-рішення Солом`янського районного СУДУ міста Києва від 09.03.2021 року у справі № 760/16940/20-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ Хостінг Україна про захист інтелектуальної власності на торговельну марку та зобов' язання вчинити дії. Зі змісту цього рішення вбачається, що судом встановлені обставини щодо порушення ОСОБА_2 прав інтелектуальної власності ОСОБА_1 на торгову марку « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». ОСОБА_2 використовував даний знак шляхом продажу аналогічної продукції через мережу Інтернет. В резолютивній частині даного рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково, вказано: Зобов`язати ОСОБА_2 припинити порушення прав інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг за свідоцтвом України № НОМЕР_1 від 25 квітня 2018 року для товарів 12 класу МКТП. Заборонити ОСОБА_2 використовувати знак для товарів і послуг за свідоцтвом України № НОМЕР_1 від 25 квітня 2018 року для товарів 12 класу МКТП, включаючи його використання у мережі Інтернет, нанесення такого позначення на продукцію, її зберігання із нанесеним позначенням, пропонування продукції із нанесеним позначенням для продажу та її продаж (т. 1, а. с. 88-97);

-рішення Печерського районного суду м. Києва від 16.09.2022 року в справі №757/41144/21-ц за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент) , ОСОБА_3 , третя особа ТОВ «Хостінг Україна» - про визнання недійсним свідоцтва України № НОМЕР_2 від 03.02.2021 року на знак для товарів і послуг «MEGABOAT» 12 класу та зобов`язати вчинити дії. З тексту мотивувальної частини цього рішення видно - суд дійшов висновку, що торговельна марка відповідача ОСОБА_3 «MEGABOAT» є схожою настільки, що її можна сплутати з торговельною маркою позивача « ІНФОРМАЦІЯ_1 », раніше зареєстрованою в Україні для таких самих та споріднених/однорідних послуг 12 класу МКТП. Цим рішенням позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним повністю свідоцтво України № 291503 від 03.02.2021 року (заявка № m202006451 від 31.03.2020) на знак для товарів і послуг 12 класу МКТП, видане ОСОБА_3 . Зобов`язано Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг стосовно визнання недійсним повністю свідоцтво України № НОМЕР_2 від 03.02.2021 року - на знак для товарів і послуг «MEGABOAT» 12 класу МКТП, виданого на ім`я ОСОБА_3 (т. 2, а. с. 160-167 ).

Дослідивши дані письмові докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що з урахуванням положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України факт використання ОСОБА_2 торгової марки «MEGA» вже встановлено судовими рішеннями, а тому не потребує доказуванню в даній справі.

Решта наданих позивачем доказів підтверджує неправомірне використання ОСОБА_2 торгової марки, що належить позивачу.

Суд першої інстанції також виходив з того, що в позовній заяві ОСОБА_1 просив суд в зв`язку з порушенням відповідачем ОСОБА_2 авторських прав позивача на торгівельну марку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на підставі положень п. «Г» ч. 2 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» стягнути з відповідача грошову компенсацію у розмірі 237 900 грн., а судові витрати покласти на відповідача. Такий розмір грошової компенсації позивач обрахував, виходячи зі змісту підпункту «г» частини 2 статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) та розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом з 01 липня 2021 року (в розмірі 2379 грн.), вказавши, що розмір компенсації складає: 2379 грн. х100 = 237 900 грн. (т. 1, а. с. 7; 11).

Суд першої інстанції вважав неприйнятним такий розрахунок, який здійснено виходячи з законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин а саме, вважав неможливим стягнення грошової компенсації, виходячи з кратності розміру прожиткового мінімуму, яке на думку суду першої інстанції не відповідає нормам чинного законодавства.

Так, 15.05.2018 року Верховна Рада України прийняла Закон № 2415-VIII «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав». Підпунктом є) пункту 2) «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону вказано:

є) пункт "г" частини другої статті 52 викласти в такій редакції:

"г) виплату компенсації, що визначається судом як паушальна сума на базі таких елементів, як подвоєна, а у разі умисного порушення - як потроєна сума винагороди або комісійні платежі, які були б сплачені, якби порушник звернувся із заявою про надання дозволу на використання оспорюваного авторського права або суміжних прав замість відшкодування збитків або стягнення доходу".

З огляду на зазначене суд першої інстанції вважав за необхідне в цій справі застосувати до правовідносин положення підпункту «г» частини 2 статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» (в редакції Закону № 2415-VIII від 15.05.2018), які були чинними як на час звернення ОСОБА_1 до суду за захистом своїх авторських прав, так і є чинними на час вирішення цього спору.

Як зазначив суд першої інстанції, за змістом статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Також суд першої інстанції зазначив, що представник позивача, наполягаючи на застосуванні до даних правовідносин сторін положень підпункту «г» частини 2 статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), не надав суду іншого розрахунку розміру компенсації, який за змістом підпункту «г» частини 2 статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» (в редакції Закону № 2415-VIII від 15.05.2018) визначається як паушальна сума.

Натомість судова колегія виходить з того, що у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що:

1) суд знає право;

2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін;

3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 904/5726/19. Було зазначено, що активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон.

Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Тож суд першої інстанції мав виходити з того, що позивачем заявлено позов про майнове відшкодування за факт порушення авторського права, що становило предмет та підстави позову. Обрати ж правову норму для розрахунку суд не був позбавлений можливості, як і не був позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок.

Натомість суд обмежився посиланням на те, що відсутність розрахунку за нормою, яка чинна на час ухвалення судового рішення, унеможливлює стягнення компенсації за порушення авторського права.

Разом з тим, вирішуючи питання про розмір стягнення, судова колегія виходить з положень щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

При цьому закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Це положення процесуального закону узгоджується з підходами Європейського суду з прав людини, який вважає, що принцип унеможливлення зворотної дії закону в часі не застосовується, коли нове законодавство ставить особу в сприятливіший стан (Scoppola v. Italy, заява № 126/05, п. 102-111).

Відтак судова колегія виходить з того, що розмір відшкодування, на яке мав розраховувати позивач, було встановлено законами, чинними на час виникнення спірних правовідносин та на час вчинення порушення, а відтак немає перешкод у його застосуванні, тим більше що нове законодавство встановлює інший підхід до визначення розміру відшкодування за порушення авторського права, а відтак має застосовуватися лише до тих порушень, які мали місце після набуття чинності новими законодавчими нормами.

За таких обставин, судова колегія вважає що позов підлягає задоволенню, розрахунок наданий позивачем не викликає сумніву у правильності а відтак може бути застосований при вирішенні питання про розмір відшкодування.

При цьому судова колегія враховує що, заперечуючи проти позову, відповідач не оспорював розрахунок, надавав суперечливі пояснення, а при апеляційному розгляді посилався на відсутність підстав для відшкодування.

Також судова колегія враховує що суд першої інстанції у оскаржуваному судовому рішенні фактично встановив доведеними факт порушення відповідачем авторських прав позивача, але відповідач не оскаржив зазначене рішення, погодився з ним в цій частині, як і не оскаржив судові рішення, які мають преюдиційне значення і якими встановлена його вина у порушенні авторських прав.

У відповідності з положеннями ст. 141 ЦПК з відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2023 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення компенсації за порушення майнових авторських прав задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за порушення майнових авторських прав у розмірі 237900 гр. ( двісті тридцять сім тисяч дев`ятсот гр.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію судових витрат у розмірі 5947, 50 гр.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2023 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков