Провадження № 22-ц/801/1065/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шаміна Ю. А.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2023 рокуСправа № 127/21558/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Луцишина О.П.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

особа, яка не приймала участі у справі та подала апеляційну скаргу: ОСОБА_3 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою особи, яка не приймала участі у справі ОСОБА_3 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 березня 2023 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Шаміною Ю.А., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

В вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 червня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики №К110621-2, згідно умов якого позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 206 012,80 грн, зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладення договору, тобто до 11 вересня 2021 року. Згідно п. 5 Договору позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики: 9 737,60 грн до 11 липня 2021 року, 9737,60 грн до 11 серпня 2021 року, 186537,60 грн до 11 вересня 2021 року.

Також 11 червня 2021 року відповідачка власноруч підписала розписку, в якій зазначила, що кошти в сумі 206012,80 грн отримала у повному обсязі та зобов`язується повернути цю суму до 11 вересня 2021 року включно. 11 серпня 2022 року відповідачка не здійснила платіж відповідно до договору.

Станом на 16 вересня 2022 року позичальник свої зобов`язання не виконує належним чином, а її заборгованість складає 565453,49 грн, з яких: 291 868,50 грн - сума боргу за тілом, 273584,99 грн - нарахована неустойка.

За таких обставин позивач просив стягнути з відповідачки на його користь заборгованість у сумі 565453,49 грн, а також 5654,53 грн судового збору.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 березня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики №К110621-2 від 11 червня 2021 року у загальному розмірі 565453,49 грн (п`ятсот шістдесят п`ять тисяч чотириста п`ятдесят три гривні сорок дев`ять копійок), а також 5654,53 грн (п`ять тисяч шістсот п`ятдесят чотири гривні п`ятдесят три копійки) у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за договором привело до порушення прав позивача, а тому порушене право підлягає поновленню.

Не погоджуючись з таким рішенням суду особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким зменшити суму боргу за тілом кредиту до 199006,80 грн. та розмір неустойки до 132140,52 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника його помилково не було залучено та відмовлено в залученні до розгляду у справі, проте оскаржуваним рішенням вирішено питання про його права та інтереси. Зокрема, зазначає, що 11 червня 2021 року з метою забезпечення договору позики між позивачем і відповідачем було укладено договір застави автомобіля Mercedes-Benz Vito 108D, співвласником якого він є. На переконання заявника, стягнення боргу з відповідача може здійснюватися за рахунок майна, співвласником якого він є, а тому оскаржуваним рішенням порушені його права та інтереси. Вважає, що судом попередньої інстанції помилково стягнуто заборгованість за тілом кредиту в розмірі 291868,50, оскільки відповідно до договору позики та розписки відповідач отримала від відповідача позику у розмірі 206012,80 грн. Наголошує, що відповідачем було виконано частину зобов`язання на суму 7006,00 грн. З вказаних підстав вважає, що і розмір неустойки є завищеним, оскільки вираховувався із заборгованості більшого розміру. Поряд з цим, вважає, що зважаючи на значний розмір неустойки, засади справедливості, добросовісності та розумності наявні підстави для зменшення нарахованої неустойки до 132140,52 грн. Водночас, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності

03 липня 2023 року від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, в яких він заперечив аргументи заявника викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог. Поряд з цим, вважає, що оскаржуване рішення жодним чином не порушує права ОСОБА_3 . Також заперечує застосування судом позовної давності, оскільки відповідачем не заявлялась відповідна заява, а суд з власної ініціативи позбавлений можливості її застосовувати.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, заперечення викладені в письмових поясненнях, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що 11 червня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики №К110621-2 (далі Договір) (а.с. 54).

Відповідно до п. 1 Договору позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 206112,80 грн, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на день укладення цього Договору еквівалентно 7574 долари США 00 центів, в свою чергу, позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно визначеними цим договором умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим договором 7574 долари США 00 центів, за курсом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладання даного договору, тобто до 11 вересня 2021 року включно. За домовленістю сторін позика є безпроцентною.

Сума позики, встановлена п. 1 даного договору, отримана Позичальником від Позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі (п. 2 Договору)

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену у п. 1 даного договору відповідно до Графіка повернення позичальником грошових коштів: 9737,60 грн, що еквівалентно 358 доларів США до 11 липня 2021 року включно, 9737,60 грн, що еквівалентно 358 доларів США до 11 серпня 2021 року включно, 186537,60 грн, що еквівалентно 6858,00 доларів США до 11 вересня 2021 року (п. 5 Договору).

Згідно п. 9-11 Договору сторони погодили, що у випадку зміни курсу гривні по відношенню до долару США, від зазначеного курсу у п. 1 цього Договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на день здійснення кожного платежу за цим Договором. Позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання за даним договором. У разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) Позичальником за даним договором, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю неустойку у розмірі 1% від поточної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.

Згідно розписки від 11 червня 2021 року ОСОБА_2 11 червня 2021 року отримала позику від ОСОБА_1 у сумі 206012,80 грн, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1 долар США = 27,20 грн) на день укладення цього договору еквівалентно 7574 долари США 00 центів, згідно договору позики №К110621-2, і зобов`язалася повернути цю суму ОСОБА_1 в строк до 11 вересня 2021 року включно (а.с. 53).

Так, згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

За правилами ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

При цьому, судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися її прав, інтересів та обов`язків, тобто суд вирішив спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення є заявник.

Враховуючи, що з метою забезпечення зобов`язань за договором позики між позивачем та відповідачем 11 червня 2021 року було укладено договір застави транспортного засобу MERCEDES-BENZ VITO 108D, 2016 року випуску, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2023 року в справі № 127/25729/21 визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та визнано за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частину вищезазначеного автомобіля, а відтак вирішувалося питання про його права і обов`язки, оскільки на момент розгляду цієї справи ОСОБА_3 був співвласником транспортного засобу, який перебуває в заставі та за рахунок якого може відбуватись погашення боргу відповідача, то дана особа, яка не приймала участі у розгляді справи, має право на звернення до апеляційного суду із апеляційною скаргою.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

З огляду на викладене, вбачається, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, оскільки зі змісту договору позики, а також наявної в матеріалах справи розписки, судом встановлено, що ОСОБА_2 отримала в борг від ОСОБА_1 грошові кошти розмірі 206012,80 грн, що еквівалентно 7574 долари США, які зобов?язалась повернути частинами в строк до 11 вересня 2021 року включно.

За твердженням сторони позивача, відповідач на виконання умов договору позики 29 липня 2021 року сплатила ОСОБА_1 269 доларів США, що еквівалентно 7006,00 грн.

Таким чином, невиконаними залишились зобов`язання відповідача на суму 7305 доларів США.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем вказана сума коштів у строки та у порядку встановлені договором позики була повернута.

За таких обставин, встановивши, що за умовами договору позики від 11 червня 2021 року ОСОБА_2 отримала в борг 206012,80 грн, що в еквіваленті складає 7574 доларів США та з врахуванням пояснень сторони позивача про повернення відповідачем 269 доларів США, суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 291868,50 грн. ((7574-269) х 39,90 курс продажу долару США, встановленому АТ КБ ПриватБанк на дату подання позову).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом попередньої інстанції помилково стягнуто заборгованість за тілом кредиту в розмірі 291868,50, оскільки відповідно до договору позики та наявної розписки відповідач отримала від відповідача позику у розмірі 206012,80 грн., не заслуговують на увагу, оскільки згідно умовами договору позики, розмір повернутої позики повинен відповідати доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ ПриватБанк на день здійснення платежів.

Переглядаючи рішення суду в частині стягнення неустойки, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч. 1 ст. 550 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України).

Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити неустойку у визначеному договором розмірі від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування заборгованості.

Так, пунктом 11 Договору позики №К110621-2 від 11 червня 2021 року визначено, що у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) Позичальником за даним договором, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю неустойку у розмірі 1% від поточної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.

Водночас, позивач при зверненні до суду з позовом, просив застосувати неустойку в розмірі 0,8% задля зменшення фінансового навантаження на відповідача.

Відтак, перевіривши проведений позивачем розрахунок заборгованості, зокрема, розмір неустойки, яка нарахована з 12 вересня 2021 року (наступний день після кінцевого дня повернення позики) згідно пункту 11 Договору, із урахуванням його зменшення до 0,8% (за 166 календарних днів з 12 вересня 2021 року по 24 лютого 2022 року), що становить 273584,99 грн., суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову в цій частині.

Вказаний розрахунок проведений вірно, будь-яких належних, допустимих і достатніх доказів його помилковості чи неправильності матеріали справи не містять, як і не додано таких до суду першої та/або апеляційної інстанції.

Крім того, суд апеляційної інстанції, звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі особа, яка не приймала участі у справі ОСОБА_3 заявив вимогу про застосування строків позовної давності.

Проте, вказана заява не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач ОСОБА_2 , з відповідною заявою до суду першої інстанції не зверталася, а тому, судом попередньої інстанції вірно не застосовано строки позовної давності.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи, але закон не наділяє таку особу правовим статусом учасника справи, порядок залучення якого до участі у справі визначається положеннями статей 42, 48, 50, 51, 175, пункту 4 частини другої статті 197 ЦПК України.

Відтак, особа, яка не брала участі у справі позбавлена права на подання заяви про застосування строків позовної давності, а тому така заява не підлягає до задоволення.

З вказаних підстав не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про зменшення розміру неустойки до 132140,52 грн.

Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу особи, яка не приймала участі у справі ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета