МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Пр. №2/521/767/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Сегеди О.М.,

при секретарі Замниборщ А.С., за участю

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача- ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення,

встановив:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посилаючись на те, що йому на праві власності на підставі свідоцтва приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу від 28 грудня 2010 року належить квартира АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Зазначав, що 17 листопада 2012 року відповідачка ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 незаконно зареєструвала свою доньку ОСОБА_4 .

Вказував, що за його заявами від 03 лютого 2021 року та від 11 лютого 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були зняті з реєстрації з квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на підставі втрати права користування житлом.

Позивач стверджував, що з 07 грудня 2011 року він зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 але з 23 грудня 2010 року в квартиру вселитися не може, оскільки відповідачі перешкоджають йому у всякий спосіб вселитися, так як зі слів сусідів останні здають квартиру невідомим особам.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та інших осіб з житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2022 року було задоволено самовідвід головуючого у справі судді Мирончук Н.В., справу передано до канцелярії для подальшого автоматизованого розподілу в загальному порядку (а.с. 16-17).

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2022 року справу було передано на розгляд судді Сегеді О.М. (а.с. 18-19).

Справа отримана суддею 10 жовтня 2022 року.

Ухвалою суду від 10 жовтня 2022 року справа була прийнята до провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 20-21).

Ухвалою суду від 18 січня 2023 року підготовче провадження по справі було закрито та справа призначена до судового розгляду (а.с. 60).

Ухвалою суду від 20 лютого 2023 року заява ОСОБА_3 про закриття провадження була залишена без задоволення (а.с. 72).

Позивач та його представник, діючий на підставі ордеру від 27 вересня 2022 року в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити (а.с. 15).

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні, надала письмові пояснення (а.с. 90-96).

Відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про час і місце судового засідання була повідомлена відповідно до вимог ст.128 ЦПК України (а.с. 43, 63, 77, 78, 79, 80, 84, 85, 87).

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 28 грудня 2010 року належить квартира АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 (а.с. 14).

30 грудня 2010 року право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 було зареєстровано в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» за № 135 в книзі 749пр-167 від 30 грудня 2010 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30 грудня 2010 року (а.с. 13).

З матеріалів справи вбачається, що квартиру АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 позивач придбав на підставі акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого начальником підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеської областіза результатами прилюдних торгів з реалізації зазначеної квартири, які були призначені ТОВ «Торговий дім Укрспецреапізація» за мінімальною ціною.

Отже, квартира АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 була обтяжена іпотекою.

Встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 червня 2020 року ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 про позбавлення останніх права користування житлом, виселенні, звільнення квартири, встановлення порядку виконання рішення суду (а.с. 50-57).

Зі змісту рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 червня 2020 року було вбачається, що до 28 грудня 2010 року квартира АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 належала на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 05 березня 2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5

20 жовтня 2006 року між ОСОБА_5 таАКБ «TAC-КОМЕРЦБАНК» було укладено кредитний договір за № 030/10.06/88-19 КЛ, за умовами якого було отримано кредит у валюті.

20 жовтня 2006 року для забезпечення виконання ОСОБА_5 кредитного договору №030/10.06/88-19 КЛ від 20 жовтня 2006 року, між ОСОБА_5 та АКБ «TAC-КОМЕРЦБАНК» було укладено іпотечний договір за умовами якого в іпотеку була передана квартира АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , яка належала на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 05 березня 2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Отже квартира АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 була придбана ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не за рахунок кредитних коштів.

Судом встановлено, що вимоги по кредиту АКБ «TAC-КОМЕРЦБАНК» відступив колекторської компанії ТОВ «Кредитні Ініціативи», в тому числі за договором іпотеки.

З матеріалів справи вбачається, що за заявами позивача від 03 лютого 2021 року та від 11 лютого 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були зняті з реєстрації з квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на підставі втрати права користування житлом (а.с. 9, 10).

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно зі ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Належним правилом, яке встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є положення ст. 109 ЖК України, в частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Отже, ч. 2 ст. 109 ЖК України встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Отже, у разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення ч. 2 ст. 39 та/або ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і ч. 2 ст. 109 ЖК України.

Зазначені висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц (провадження №14-317цс18), Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №295/4514/16-ц (провадження №61-29115сво18).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві».

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення ст. 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у ч.1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Суд звертає увагу на те, що вимога про виселення відповідачів з житлового приміщення, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Як встановлено судом, право власності на спірну квартиру зареєстровано за позивачем на підставі іпотечного застереження. Отже, спірна квартири до набуття позивачем права власності на неї, була предметом іпотеки.

При вирішенні спорів щодо права користування колишніми власниками та членами їх сімей іпотечним майном, судам, керуючись ч. 4 ст. 263 ЦПК України, потрібно враховувати висновки Верховного Суду України, від яких Верховний Суд не відступав, у цій категорії справ.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16 сформулював правовий висновок, від якого Верховний Суд не відступав, згідно з яким за змістом ч. 2 ст. 40 Закону №898-IV та ч. 3 ст. 109 ЖК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону №898-IV, так і норма ст. 109 ЖК України. Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16.

Крім того, Законом України №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», запроваджено мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, тобто і на виселення із такого майна.

Можна зробити висновок, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц (провадження №14-317цс18) вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування ст. 40 Закону № 898-IV та ст. 109 ЖК України, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Верховний Суд в постанові від 31 березня 2021 рокуу справі №753/72/17дійшов висновку, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень ст. 109 ЖК України мають право на користування таким житлом до моменту виселення із надання їм іншого постійного житла.

Таким чином, оскільки спірна квартира придбана за особисті кошти відповідачки та її чоловіка, а не за кредитні кошти, то суд вважає, що відсутні підстави для виселення відповідачів із спірної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір у справі складає 992,40 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду (а.с. 1).

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 29, 319, 334 ЦКУкраїни, ст. ст. 9,109 ЖК України, ст. 40 Закону України «Про іпотеку», керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 25 квітня 2023 року.

Суддя: О.М. Сегеда