Справа №489/5933/21
Провадження №2/489/281/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Румянцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань Назаровою С.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки зі спільної сумісної власності на земельну ділянку та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом

В С Т А Н О В И В:

Представниця позивачки звернулася до суду з позовом, яким просила: визначити ідеальну частку ОСОБА_3 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку зі співвласником ОСОБА_2 , яка має загальну площу 571 кв. м., кадастровий номер: :01:006:0002, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 у розмірі 49/100 частки від усієї земельної ділянки; визнати за ОСОБА_1 право власності на 49/200 частки від цілої земельної ділянки (кадастровий номер: :01:006:0002), цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Мотивуючи вимоги тим, що ОСОБА_3 належала на праві власності 49/200 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 . Рішенням Миколаївської міської ради № 31/21 від 24.02.2005 було передано у спільну сумісну власність земельну ділянку, загальною площею 571 кв. м., для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка була бабусею сторін. Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема, на 49/200 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 та на відповідну частку земельної ділянки за вказаною адресою. ОСОБА_4 (мати позивачки) прийняла частку спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , але не встигла оформити свої спадкові права і одержати свідоцтво про право на спадщину, оскільки померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . За життя вона склала заповіт, яким заповідала все належне їй майно на день своєї смерті доньці ОСОБА_1 .. 23 грудня 2019 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 49/200 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 . У видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , позивачці було відмовлено у зв`язку з відсутністю оригінала правовстановлюючого документу на земельну ділянку, а також відсутня частка у праві спільної власності на частку земельної ділянки. Позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати їй оригінал Державного акта про право власності на земельну ділянку, проте постійно одержувала відмову. Він взагалі не допускає позивачку на земельну ділянку та до будинку.

Від представниці відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Зазначає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Третім співвласником житлового будинку є ОСОБА_5 з ідеальною часткою 51/1200. Позивачка в своїй позовній заяві вказує про те, що вона та ОСОБА_2 є співвласниками вказаного житлового будинку з часткою по 49/200 за кожним, при цьому вона умисно не вказує реальні частки кожного з співвласників та не вказує інших співвласників спірного житлового будинку. Згідно рішення Миколаївської міської ради № 31/21 від 24.02.2005, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спільну сумісну власність передано земельну ділянку площею 571 кв.м. по АДРЕСА_1 . Частки співвласників на земельну ділянку не зареєстровані у Державному земельному кадастрі та не вказано третього співвласника земельної ділянки ОСОБА_5 .. ОСОБА_3 за життя належало 42/100 частки житлового будинку АДРЕСА_2 та були інші співвласники житлового будинку. Після смерті ОСОБА_3 , співвласниками по 49/200 кожний її частки стали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Вважає, що усі три співвласники не здійснили виділ своїх часток із спільного сумісного майна, унеможливлює спадкування права власності позивача на відповідну частину зазначеної земельної ділянки. Щодо позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 право власності на 49/200 від цілої земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , яка прийняла, але не оформила своїх спадкових прав після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , то дана вимога є необґрунтованою, оскільки співвласниками домоволодіння є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , кожний в своїх долях. Право на спадщину за законом після смерті спадкодавця здійснюється нотаріусом шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, але тільки після встановлення часток у спільній сумісній власності спадкового майна, що підтверджується постановою нотаріуса про відмову у вчинення нотаріальної дії від 12.07.2021 № 58/02-31. Частки у спільній сумісній власності є не встановленими, даних вимог позивачкою заявлено не було.

Від представниці позивачки надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої просить прийняти дану відповідь на відзив та долучити її до матеріалів справи. Вказує, що відповідач ОСОБА_2 визнає наявність рішення Миколаївської міської ради № 31/21 від 24.02.2005 про передання громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спільну сумісну власність земельної ділянки площею 571 кв.м. по АДРЕСА_1 . Також, він визнає і той факт, що йому ОСОБА_3 було видано Державний Акт на право власності на земельну ділянку серії АЯ № 545466 від 01.08.2005, загальною площею 571 кв.м. з цільовим призначенням земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане рішення ММР та Державний Акт на земельну ділянку було одержано за відсутності позивачки, оскільки на той момент вона не була співвласницею будинку, за заявами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . На той момент, якщо і існував третій співвласник ОСОБА_5 , на наявність якого посилається відповідач як на підставу в задоволенні позову, то незрозуміло чим керувався сам відповідач не зазначивши про третього співвласника ні при поданні документів для одержання рішення ММР № 31/21 від 24.02.2005, ні при одержанні Державного акту на право власності на земельну ділянку серії АЯ № 545466 від 01.08.2005. На теперішній час вказані документи не скасовані, не визнанні недійсними, а тому вони є підставою для оформлення спадщини, оскільки існують реальні перешкоди у її оформленні в нотаріальній конторі. Посилання відповідача на те, що частки співвласників у праві власності не зареєстровані в Державному земельному кадастрі є необґрунтованими, оскільки чинне законодавство визначає, що документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до 01.01.2013 є дійсними. Спірна земельна ділянка внесена до Державного реєстру земель та їй присвоєно кадастровий номер :01:006:0002. Оскільки позивачка отримала відмову нотаріуса у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на землю, то вказана позовна заява про визначення часток та права власності на земельну ділянку в порядку спадкування є єдиним засобом захисту її прав як спадкоємця і співвласника.

Ухвалою суду від 09.09.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено справу до підготовчого судового засідання в порядку загального позовного провадження та витребувано докази.

Ухвалою суду від 23.05.2022, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Від сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності за наявними матеріалами.

Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних матеріалів.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

З технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 від 20.06.2018, вбачається, що збудовано самочинно: житловий будинок літ. Я. площа забудови 37,8 кв. м., житлова площа 29,1 кв. м.; сарай літ. 1В загальною площею 29,1 кв. м., площа забудови 37,8 кв. м.

ОСОБА_3 належала на праві власності 49/100 частка житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_2 на підставі Свідоцтва про право власності від 27.06.1986 та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.06.1986, виданого державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2529.

ОСОБА_2 належить 51/200 частки житлового будинку за АДРЕСА_2 на підставі: Договору № 26 купівлі продажу нерухомого майна від 03.07.2001 року укладеного на Товарній універсальній біржі «Нерухомість С», зареєстрованого в ММБТІ 11.07.2001 року за реєстровим № 5354; Договору № 53 купівлі продажу нерухомого майна від 25.10.2001 року укладеного на Товарній універсальній біржі «Нерухомість С», зареєстрованого в ММБТІ 12.11.2001 року за реєстровим № 5354; свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Ткаченко Ю.Г. від 21.09.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-516.

Рішенням Миколаївської міської ради № 31/21 від 24.02.2005, передано у спільну сумісну власність із співвласниками земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель площею 571 кв. м., по АДРЕСА_1 , з затвердженням технічної документації із землеустрою щодо складання державного акта на право спільної сумісної власності, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Як вбачається з Державного Акту на право власності на земельну ділянку від 01.08.2005, серії ЯА № 545466, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 571 кв. м., розташованої по АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема, на 49/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_2 та відповідної частки земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 571 кв. м., розташованої по АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 були ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

ОСОБА_4 у встановлений законодавством строк, звернулася до Першої миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже є такою, яка прийняла частку спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , але не встигла оформити свої спадкові права і одержати свідоцтво про право на спадщину, оскільки померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

06 листопада 2017 року ОСОБА_4 склала заповіт, відповідно до якого заповідала все своє майно, з чого б воно не складалося та належало їй на день смерті, ОСОБА_1 .

Вказаний заповіт посвідчено державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Міщенко Н.В., та зареєстровано в реєстрі за № 1-1342.

01 липня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В. з заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

15 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

23 грудня 2019 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 49/200 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_2 . Вказане свідоцтво про право на спадщину за заповітом зареєстровано в реєстрі за № 864.

Вказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 13.07.2021.

Постановою приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12.07.2021 за вих. № 58/02-31, позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , на частку земельної ділянки призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 571 кв. м., розташованої по АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю оригінала правовстановлюючого документу на земельну ділянку, а також відсутня частка у праві спільної власності на частку земельної ділянки.

Вказане підтверджується матеріалами спадкової справа після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

15 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулася з заявою до ОСОБА_6 , якою просила надати їй оригінал Державного Акту про право спільної власності на земельну ділянку серії ЯА № 545466.

Представниця позивачки зазначає, що станом на теперішній час, відповіді на заяву позивачка не отримала, а також відповідачем не надано оригіналу вказаного Державного Акта.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно).

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (ч.1, ч.2 ст.369 ЦК).

За правилами ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Згідно зі ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Відповідно до ст. 361 ЦК України, розпорядження часткою у праві спільної часткової власності співвласником може здійснюватися самостійно. Отже, для здійснення права розпорядження часткою, в тому числі і для передачі права власності, необхідно, щоб частка в праві спільної власності була визначена.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічні положення містить і стаття 370 ЦК України щодо виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

Відповідно до ст. 89 Земельного кодексу України, земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюється за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає за рішенням суду (п. г ч. 1 ст. 87 ЗК України).

За нормами ст. 120 ЗК України, у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення.

Пункт 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.95 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснює, що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду.

Згідно з пунктом 17 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7 лютого 2014 року, частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при відкритті після нього спадщини. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.

Судом встановлено, що співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , були ОСОБА_2 та померла ОСОБА_3 . Відповідно, частки у спільній сумісній власності на земельну ділянку за вищевказаною адресою, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:006:0002, складають 49/100 частини ОСОБА_7 та 51/100 частини ОСОБА_2 ..

При визначенні частки у праві власності на земельну ділянку, суд виходить з часток у праві власності на нерухоме майно, які зазначені вище.

Щодо тверджень представниці відповідача про те, що ОСОБА_5 належить 51/1200 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 , яка не залучена як учасник справи, судом не беруться до уваги, оскільки доказів на підтвердження зазначеного суду не надано.

Крім того, слід зазначити, що при дослідженні матеріалів інвентарної справи № 5354 за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено наступне.

З свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.08.2001, виданого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Рудою О.М., вбачається, що після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 , спадщину прийняли ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на 1/3 частку спадкового майна, яке складається з 51/400 частин домоволодіння АДРЕСА_2 з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами.

25 жовтня 2001 року між ОСОБА_8 , який діє від свого імені та за дорученням ОСОБА_9 та ОСОБА_2 укладено Договір № 53 купівлі продажу нерухомого майна, відповідно до якого, ОСОБА_2 купив 102/1200 частки домобудівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1

Оскільки при спадкуванні частки в майні, розмір якої не визначено, істотне значення має встановлення її розміру, що може бути зроблено також після відкриття спадщини, спадкоємець не позбавлений законом такого права, і його право на визначення частки померлого витікає з поняття спадкування, яке відповідно до ст. 1216 ЦК України, є перехід права та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Позивачка є спадкоємицею після смерті ОСОБА_4 та заповітом, та відповідно до положень ст. 1235 ЦК України, має право на спадкування після її смерті за заповітом.

Аналізуючи сукупність наведених та досліджених судом доказів, враховуючи те, що позивач не може реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину, так як частки співвласників не визначені, і визначити їх у нотаріальному порядку немає можливості через смерть одного із співвласників, суд приходить до висновку, що способом захисту прав позивачки буде визначення частки померлої у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, що дасть можливість отримати у нотаріальному порядку свідоцтво про право на спадщину за законом на належну ОСОБА_3 земельну ділянку.

За таких обставин суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правничу допомогу, суд приходить до наступного.

Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 5 ст.137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Аналогічні висновки містить Постанова Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20).

Отже, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження №61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, опис наданих послуг та наявні в матеріалах справи докази на підтвердження їх сплати не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

На підтвердження судових витрат суду надані: витяг з договору про надання правничої допомоги від 15.07.2021; копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 749 від 04.02.2012; ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВЕ № 1043089 від 31.08.2021; квитанцію до прибуткового касового ордера б/н від 15.07.2021, про сплату позивачкою послуги адвоката у розмірі 8000,00 грн.

Враховуючи характер виконаних адвокатом обсяг робіт (первинний аналіз документів, претензійна робота, підготовка та подача до суду позовної заяви), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, а також наявності заперечення відповідача проти розподілу витрат на адвоката, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки розмір витрат на правову допомогу в сумі 4000,00 грн.

Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 7646,32 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки зі спільної сумісної власності на земельну ділянку та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - задовольнити.

Визначити, що частка у праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 571 кв. м., з кадастровим номером :01:006:0002, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_3 , становила 49/100 частки.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 49/200 частки земельної ділянки (кадастровий номер: :01:006:0002), цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка прийняла, але не оформила спадщину після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 7646 грн. 32 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено «20» квітня 2023 року.

Суддя Н.О. Рум`янцева