Справа № 302/380/17
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 липня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Бисаги Т. Ю.,

за участю секретаря судового засідання Зубашкова М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Майданської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області, про визнання недійсними та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державного акту на право приватної власності на землю та скасування його державної реєстрації, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Ракущинець Андрій Андрашович, на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 14 липня 2021 року, ухвалене суддею Павлюком С. С.,

у с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Майданської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області, про визнання недійсними та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державного акту на право приватної власності на землю та скасування його державної реєстрації

Позов обґрунтовано тим, що вона є власницею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,22 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться за цією ж адресою, що посвідчується відповідними правовстановлюючими документами.

У січні 2017 року на її адресу надійшла позовна заява ОСОБА_2 про: - визнання недійсним рішення Майданської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 25.06.2015 за № 3 «Про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1 »; - визнання недійсним свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , яким посвідчується її право власності на земельну ділянку площею 0,22 га, кадастровий номер :01:006:0031, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 ; - скасування державної реєстрації її права власності на цю земельну ділянку; - її зобов`язання звільнити самовільно зайняту (довжиною 15,4 м і шириною 1,9 метри) частину земельної ділянки площею 0,1912 га в ур. «Ровінь» шляхом зняття встановленої нею на ній огорожі і приведення цієї земельної ділянки до стану, який існував до порушення, та повернення їх ОСОБА_2 .

Із цієї позовної заяви їй стало відомо про те, що ОСОБА_2 має у власності земельну ділянку площею 0,1912 га в ур. «Ровінь» згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 016357, виданим йому 28.12.2001 на підставі рішення 15-ої сесії 22-ого скликання Майданської сільської ради від 26.12.1996.

Зазначала, що з технічної документації по виготовленню державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_2 вона довідалася про те, що в матеріалах цієї документації наявний витяг із рішення 15-ої сесії 22-го скликання Майданської сільської ради від 26.12.1996, яким у власність відповідача передано земельну ділянку площею 0,07 га для обслуговування житлового будинку та 0,18 га для ведення особистого підсобного господарства в ур. «Ровінь», а не 0,1912 га як зазначено у виданому відповідачу державному акті на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 016357 від 28.12.2001. Отже, у цьому державному акті зазначено більшу площу земельної ділянки, аніж її було передано на підставі рішення 15-ої сесії 22-ого скликання Майданської сільської ради від 26.12.1996. З огляду на це відомості, які містяться в цьому державному акті щодо площі земельної ділянки, суперечать рішенню на підставі якого його було видано.

Зазначала і те, що станом на 1996 рік за ОСОБА_2 не рахувалося жодного квадратного метра земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, що стверджує відповідною копією погосподарської книги Майданської сільської ради за 1995-2000 роки.

Стверджувала і те, що на адвокатський запит від 13.03.2017 № 09 Майданською сільською радою не було надано жодної інформації щодо рішення, на підставі якого ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, а тому вважає, що таке рішення є відсутнім, а технічна документація на виготовлення державного акта на право власності на землю ОСОБА_2 не відповідала інструкції з її виготовлення.

Посилаючись на наведені вище обставини просила суд: 1) визнати недійсним (незаконним) та скасувати рішення 15-ої сесії 22-го скликання Майданської сільської ради від 26.12.1996, яким ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,25 га, у тому числі 0,07 га для обслуговування житлового будинку та 0,18 га для ведення особистого підсобного господарства; 2) визнати недійсним (незаконним) та скасувати державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 016357, що виданий 28.12.2001 ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1912 га в ур. «Ровінь» для ведення особистого підсобного господарства та на земельну ділянку площею 0,0624 га в ур. «Біля будинку» для обслуговування житлового будинку, що зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 217 та скасувати його державну реєстрацію. Також просила вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 14.07.2021 у задоволенні цього позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Ракущинець А.А., подала на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм матеріального і процесуального права та неповне і неправильне з`ясування обставин справи.

Скарга мотивована тим, що місцевим судом не враховано вимоги пункту 2 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» із приводу того, що земельна ділянка, на яку в неї виникло право власності ще більше 30-ти років тому, вважається сформованою незалежно від присвоєння їй кадастрового номера, та не враховано положення ст. 377 ЦК України щодо переходу до власника житлового будинку, будівлі, споруди і права власності, користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни цільового призначення в обсязі та на умовах, установлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Зазначала апелянтка, що земельна ділянка в установленому законом порядку з її користування не вилучалась і право користування на неї не припинялось.

Зауважувала і те, що відомості в державному акті відповідача суперечать рішенню сільської ради від 26.12.1996, що узгоджується з висновком судової земельно-технічної експертизи за № 4083-4084 від 30.10.2020, а відтак документи ОСОБА_2 порушують її права та не зважаючи на скасування державного акту на належну їй земельну ділянку, це не припинило і не позбавило її прав на неї.

Також звертала увагу і на безпідставне залишення без задоволення судом першої інстанції її клопотань про виклик у судове засідання експерта для роз`яснення ним свого висновку, призначення додаткової або повторної експертизи.

З огляду на наведені обставини просила оскаржене рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити повністю. Водночас просила поновити їй строк на апеляційне оскарження цього рішення суду як пропущеного з поважних причин.

Ухвалою судді Закарпатського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року, зокрема поновлено ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Ракущинець А.А., строк на апеляційне оскарження рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 14.07.2021.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник адвокат Рішко С.І., посилався на її безпідставність і надуманість, просив таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін.

У судовому засіданні представник апелянтки (позивачки) ОСОБА_1 адвокат Ракущинець А.А. апеляційну скаргу підтримав із підстав наведених у ній, просив таку задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Рішко С.І. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечили з підстав наведених у відзиві на неї, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду як законне та обґрунтоване без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися повторно, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а відтак їх неявка, на переконання колегії суддів і відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення відповідача ОСОБА_2 , представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно з пунктом 9 Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною третьою ст. 3 ЦПК України регламентовано, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час учинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування домоволодіння від 21.11.2007, ОСОБА_1 30 березня 2008 року набула у власність домоволодіння АДРЕСА_1 , про що свідчить відповідний витяг про реєстрацію за нею права власності на це нерухоме майно, виданий КП «Міжгірське БТІ» Міжгірської районної ради. При цьому в указаному договорі дарування не зазначено про земельну ділянку та її розмір, що обслуговує дане домоволодіння (т.1 а.с.10, 11).

Як убачається з рішення Майданської сільської ради Міжгірського району від 25.06.2015 за № 3 «Про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1 », то ним затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку і передано безоплатно у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,22 га за кадастровим номером :01:006:0031, що розташована у АДРЕСА_1 і призначена для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т.1 а.с.19).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 за індексним номером 40736366 від 16.07.2015 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.07.2015 позивачці ОСОБА_1 належала земельна ділянка площею 0,22 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:006:0031 (т.1 а.с.13).

Однак згодом рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 01.06.2017 у справі № 302/1170/16-ц позов ОСОБА_2 до Майданської сільської ради, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення, свідоцтва про право власності та державної реєстрації права власності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано недійсним рішення Майданської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області за № 3 від 25.06.2015 в частині накладення земельної ділянки ОСОБА_1 за кадастровим номером :01:006:0031 на земельну ділянку ОСОБА_2 в ур. «Ровінь» с. Майдан, яка належить йому на праві власності згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК №016357 від 28.12.2001, що зафіксовано актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства державного інспектора Юртина В.В. Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області від 04.05.2017 за № 16.4-02/18 за конфігурацією на план-схемі додатку до акту з площею співпадіння 8,2609%, що відповідає площі в 0,01817 га (або 181,73 м2). У задоволені решти вимог відмовлено (т.2 а.с.15-17).

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 08.11.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Міжгірського районного суду від 01.06.2017 в частині часткового задоволення позову змінено. Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 01 червня 2017 року в частині відмови ОСОБА_2 у заявлених позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове їх задоволення. Визнано недійсним рішення Майданської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області № 3 від 25.06.2015 «Про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1 ». Визнано недійсними свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 16.07.2015, видане державним реєстратором реєстраційної служби Міжгірського управління юстиції Закарпатської області Кужель Л.Ф., ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,22 га, кадастровий номер :01:006:0031, для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 та державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 24 на дану земельну ділянку за вказаною адресою. Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити належну ОСОБА_2 , згідно з державним актом на право приватної власності на землю серія ІІІ-ЗК № 01357, виданого Майданською сільською радою 28.12.2001, частину земельної ділянки в урочищі «Ровінь» у с. Майдан Міжгірського району Закарпатської області, зафіксованої актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства державного інспектора Юртина В.В. Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області від 04.05.2017 № 16.4-02/18 за конфігурацією на план-схемі додатку до акту з площею співпадіння 8,2609%, що відповідає площі в га - 0,01817 (або 181,73 кв. м), шляхом зняття встановленої на ній огорожі та повернення її ОСОБА_2 . У решті заявлених вимог ОСОБА_2 відмовлено (т.2 а.с.18-20).

Постановою Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 28.08.2018 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 01.06.2017 у не скасованій частині та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 08.11.2017 залишено без змін. Поновлено виконання рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 01.06.2017 та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 08.11.2017. Ця постанова набрала законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає (т.2 а.с.21-24).

Як слідує з рішення державної реєстраторки Міжгірської РДА Закарпатської області ОСОБА_3 від 05.07.2018 за № 41912668, то ним скасовано запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку за кадастровим номером :01:006:0031 (т.2 а.с.25).

Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону (ч. 2 ст. 373 ЦК України).

Положеннями ст. 378 ЦК України передбачено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, установлених законом.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частини перші статей 15, 16 ЦК України).

Згідно з частинами першими статей 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Порушення права це пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Визначення, зокрема, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість установлення обґрунтованості позову обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи.

Отже, звертаючись у травні 2017 року до суду з позовом у цій справі позивачка ОСОБА_1 обґрунтовувала його як підставами тим, що відповідачами порушено її права як власниці земельної ділянки і домоволодіння по АДРЕСА_1 вказаного вище населеного пункту.

Проте під час розгляду цієї справи в суді першої інстанції, вона на підставі згаданих вище судових рішень судів апеляційної (08.11.2017) і касаційної (28.08.2018) інстанцій та відповідного запису в державному реєстрі речових прав про скасування її права власності на земельну ділянку за кадастровим номером :01:006:0031, перестала бути власницею цієї земельної ділянки та на протязі тривалого часу з 2018 року, тобто після припинення її права власності на дану земельну ділянку, і до закінчення підготовчого засідання у цій справі аж 12.05.2021 (т.2 а.с.114) в порядку ч. 3 ст. 49 ЦПК України підстав позову не змінювала щодо порушення її прав відповідачами вже як землекористувачки, а не як землевласниці. З огляду на це та на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 як землевласниці за їх недоведеністю.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивачка не довела належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свої вимоги і порушення її прав як власниці земельної ділянки, та ці її вимоги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що земельна ділянка позивачки - апелянтки є сформованою та в установленому законом порядку з її користування не вилучалась і право користування нею не припинялось, на переконання колегії суддів, є безпідставними та не можуть слугувати підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги апеляційний суд також уважає необґрунтованими, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскаржене рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 920 грн (т.2 а.с.173-а) слід покласти на апелянтку позивачку ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Ракущинець Андрій Андрашович, залишити без задоволення.

Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 14 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 липня 2023 року.

Суддя-доповідачка

Судді