Провадження №2/523/2023/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Аліна С.С.

за участю секретаря судового засідання Гарган С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИВ:

До Суворовського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що перебував у зареєстрованому щлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 , який було розірвано. Під час спільного проживання позивачу була надана квартира АДРЕСА_1 . Вказана квартира була приватизована на ОСОБА_1 , відповідачку ОСОБА_2 у рівних частинах по . На даний час в квартирі зареєстровані позивач та відповідачка, яка проживає в ній по теперішній час.

Як вказує позивач, всі правовстановлюючі документи залишилися у відповідачки ОСОБА_2 , у зв`язку з чим позивач звернувся до КП «Міське агентство з приватизації житла» із заявою про видачу дублікатів приватизаційних документів на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до відповіді №225-М/01-07 від 05.12.2020 року позивачу було відмовлено у видачі дублікатів приватизаційних документів з посиланням на ст. 24 Положеннями із змінами, внесеними згідно наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства №42 (0335-15) від 02.03.2015 року «Про передачу квартир, будинків, жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», згідно якого дублікати приватизаційних документів видаються власникам (співвласникам) житла з письмової згоди у випадку втрати або зіпсування оригіналів.

Відповідно до довідки КП "Бюро технічної інтвентарізаці" Одеської міської ради, станом на 31.12.2012р. право власності на 1/2 частку квартири під АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Бюро приватизації житла ЗАО Стальметиз ім.Дзержинського від 11.07.2001р. Дата реєстрації 09.04.2002р. (запис в реєстраційній книзі 441пр-стор.19-р.№2706.)

Згідно відповіді приватного нотаріуса Бежана А.В. № 149/01-16 від 27.04.2021р. позивачу було відмовлено у реєстрації права власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , на підставі пп.1.1 п.1 Глави 2 Розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусам України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012р. № 282/20595, правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчується за умови подання документів, що посвідчують право власності на майно, що відчужується або заставляється.

Як зазначає позивач, у зв`язку з тим, що у нього відсутні правовстановлюючі документи, що посвідчують право власності на майно, він не має змоги зареєструвати право власності на частку вказаної квартири.

Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 13.09.2021 року відкрито загальне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання на 10.11.2021 року на 12год. 30хв.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04.05.2022 року клопотання представника ОСОБА_1 про витребування доказів у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно задоволено.

Витребувано від КП «Міське агентство з приватизації житла» завірені належним чином копії документів, що стали підставою для приватизації квартири АДРЕСА_1 .

Витребувано від КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради завірені належним чином копії документів, що стали підставою для реєстрації права власності на вартиру №203-204 в будинку АДРЕСА_2 .

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04.05.2022 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті на 29.08.2022 року на 10год. 45хв.

Ухвалою Суворвоського районного суду м. Одеси від 28.03.2023 року у прийнятті заяви позивача ОСОБА_1 про зміну підстав позову від 25.01.2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно - відмовлено.

У судове засідання з`явився позивач ОСОБА_1 та його представник, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

У судове засідання з`явився представник відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову.

В матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву представника відповідача ОСОБА_3 , в якому просив відмовити у задоволенні позову (арк.сп.40-42).

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов є не обгрунтованим, є не доказаним, тому не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Костинтуції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Костинтуції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ч. 1ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання права. (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Судом встановлено про те, що кваритира АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Бюро приватизації житла ЗАО «Стельметиз» ім. Дзержинського від 11.07.2001 року, запис в реєстровій книзі 441пр-стор.19-р.№2706, належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках (арк.сп. 77).

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За правилами ст.392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; або, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Відповідний позов пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними та допустимими доказами. Із цим кореспондується ст.11 ЦК України, яка визначає підстави виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до змісту ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли в інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів, наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, а метою подання позову про визнання права власності є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі щодо індивідуально визначеного майна.

Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення претендування на належне власнику майно за допомогою підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватися на встановленому судом під час розгляду справи існуючому юридичному факті і не може підміняти собою правовстановлюючих документів.

Якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Тобто підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до ст. 392 ЦК України є спір або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

Право власності позивача ОСОБА_1 на вищевказану квартиру підтверджується наданими на виконання ухвали суду про витребування доказів документами, та відповідачкою ОСОБА_2 не оспорюється.

Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року № 6-318цс15 (№ в ЄДРСР 45910640) випливає наступне:

«за правилами статті 392 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.»

Судом встановлено про те, що позивачем не доведено того, що відповідачка ОСОБА_2 ставить під сумнів наявність в нього права власності на нерухоме майно, як і не доведено порушення, невизнання та/або оспорення його прав власника.

За положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.4 ст.62 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 не надав суду письмових доказів в обгрунтування позовних вимог.

Також, суд вважає, що позивач не довів суду ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, тому враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 16, 316, 328, 1216-1218, 1222, 1223, 1258, 1261-1265,1268, 1270 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно залишити без задоволення.

Копію рішення направити сторонам по справі.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення та підписання.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 05.04.2023 року.

Суддя Аліна С.С.