Єдиний унікальний номер (справа №) 216/1871/22
Номер провадження у суді 2/216/724/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28 березня 2023 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Цимбалістенко О.В.,

за участю секретаря судового засідання Бакуменко Р.С.,

судовому засіданні в приміщенні Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що вона з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі з 30 червня 2006 року, за час спільного проживання у них народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спільне життя з відповідачем не склалося, вони мають різні погляди на життя, починаючи з січня 2022 року вони проживають окремо та відновлювати стосунки не мають наміру, у зв`язку з чим вона просить розірвати шлюб. Після розірвання шлюбу діти будуть проживати з нею, оскільки діти перебувають на її утриманні і відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, тому вона просить стягувати аліменти по 2618,00 грн. на кожну дитину до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 липня 2022 року позовну заяву було залишено без руху, у встановлений ухвалою суду строк позивачем було усунуто недоліки шляхом подання суду оригіналу свідоцтва про шлюб.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 липня 2022 року прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі № 216/1871/22, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивач у судове засідання не з`явилася, проте до канцелярії суду надала заяву, відповідно до змісту якої, просить суд провести розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає та подала суду довідку про спільне проживання з дітьми.

Відповідач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав частково, зокрема в частині розірвання шлюбу позов визнав, в частині стягнення аліментів на утримання дітей просив відмовити, оскільки за матеріальним станом та за станом здоров`я не спроможний сплачувати аліменти.

Відповідач не подав до суду відзив.

14 жовтня 2022 року подав суду докази щодо майного стану відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків; медичну виписку.

Враховуючи те, що відповідач не подав відзив на позовну заяву та те, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося.

Розглянувши подані заяви і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ВСТАНОВИВ:

Судом встановлено, що сторони з 30 червня 2006 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований Центрально-Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що складено відповідний актовий запис № 289.

Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей:

доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 06.09.2006;

доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 13.04.2010;

- сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 06.11.2012.

Сім`я є багатодітною, про що ОСОБА_1 як матері, та ОСОБА_2 як батьку видане відповідне посвідчення.

Як позивач зазначила в позові, з січня 2022 року сторони припинили шлюбно-сімейні відносини, між подружжям втрачено взаєморозуміння та почуття любові і поваги, сторони не створили міцної, дружньої сім`ї.

Згідно довідки виданої 19.08.22 виконавчим комітетом Центрально-Міської районної у місті ради, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач наполягає на тому, що неповнолітні діти перебувають на її утриманні, проте вона не може в повній мірі забезпечити дітей всім необхідним, оскільки коштів на їх утримання не вистачає.

При розгляді позовної вимоги про розірвання шлюбу, суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Враховуючи викладені обставини, суд вважає встановленим, що подальше спільне проживання подружжя, збереження їх шлюбу неможливе та суперечило б інтересам кожного з них, крім того позивач наполягає на розірванні шлюбу, проти чого не заперечує відповідач, а тому шлюб між сторонами слід розірвати.

При розгляді позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд виходив з наступного.

Згідно з ч. 2 статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Держава Україна, як учасниця Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (ч. 1 ст. 27 Конвенції).

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Положеннями ч. 1 ст. 18 Конвенції унормовано, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Стаття 51 Конституції України визначає, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Аналогічні положення закріплені у ст. 180 СК України.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Таким чином, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Звернення до суду за аліментами є правом особи, уповноваженої на їх отримання в інтересах неповнолітньої дитини у випадку, коли один із батьків не бере участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини або ухиляється від утримання дитини. Тобто звернення до суду - це вже сам по собі елемент захисту такою особою порушеного права дитини.

За своєю суттю аліменти (від лат. alimentum - харчування) - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Отже стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Згідно ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів визначені у ч. 1 ст. 182 СК України, згідно з якою при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, вказані норми передбачають, що одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується із конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у сімейному законодавстві.

При цьому, положеннями ч. 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Вирішуючи даний спір суд виходить з того, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Під час судового розгляду встановлено, що наразі діти перебувають на утриманні матері - позивача у справі, а на відповідача, як батька, покладено конституційний обов`язок утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Визначаючи розмір аліментів на утримання дітей суд виходить із сукупності наявних в матеріалах справи доказів та враховує загальновідомі обставини про щоденну потребу дитини відповідного віку у їжі, одязі, засобах особистої гігієни, забезпеченні належних побутових умов та умов для належного гармонійного розвитку, а також те, що обов`язки з утримання дитини є рівними для обох батьків.

Також суд враховує, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться у переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку утримання дитини.

Обов`язок утримувати дитину не залежить від бажання чи можливостей батьків враховуючи загальне правило, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття навіть у тому разі, коли виконання цього обов`язку може призвести до неповного задоволення їх власних матеріальних і духовних потреб.

При цьому, спільні діти сторін проживає разом із матір`ю, відтак саме на неї лягає основний тягар по утриманню та вихованню дітей.

Разом з цим, суд, співмірно з обставинами справи враховує встановлені ч. 2 ст. 182 СК України гарантії прав дитини, а саме: розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При цьому, згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлено у 2022 році прожитковий мінімум в розрахунку на місяць становив: для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні. Таким чином, станом на час розгляду даної справи мінімальний гарантований розмір аліментів на утримання однієї дитини позивача становив 1309 грн., на трьох дітей віком від 6 до 18 років 3927 грн.

Таким чином, поставивши перед судом питання про стягнення з відповідача аліментів не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, позивач передусім мала подати докази на підтвердження наявності у платника аліментів відповідного доходу як підставу для задоволення такої вимоги.

Між тим, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є особою працездатного віку, однак має незадовільний стан здоров`я, що підтверджено випискою із медичної карти амбулаторного хворого, зокрема ОСОБА_2 спостерігається на «Д» обліку у гастроентеролога з діагнозами: гастрит, кандидозний езофагіт, панкреатит, гепатомегалія; у ендокринолога: ЦД, тип 2, ст. субкомпенсація.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків за період 1 кварталу 2022 року по 2 квартал 2022 року інформація про доходи відсутня, хоча позивач посилається на те, що відповідно до інформації, яка є у відкритому доступі на інтернет платформах відповідач є ФОП та засновником ТОВ «СПУ «Алекюд», ТОВ «КБК «Халцедон», ТОВ «Равес-Гранд», ПП ПКФ «Люкселектросервіс», тому, на думку позивача, відповідач отримує орієнтовний щомісячний дохід близько 12000 грн., однак нею не надано суду будь-яких доказів на підтвердження вказаного доходу відповідача; те, що ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем та засновником ТОВ не свідчить саме по собі про отримання прибутку від корпоративних прав.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку стосовно того, що оскільки ОСОБА_2 у юридичних особах заробітної плати не отримує сам факт засновництва цих юридичних осіб відповідачем та розміри статутних капіталів цих юридичних осіб не можуть враховуватись судом у порядку п. 31 ч. 1 ст. 182 СК України під час розгляду справи про стягнення аліментів як обставини, що свідчить про можливість відповідача сплачувати більші аліменти, ніж ті, що могли бути призначені судом до сплати у разі відсутності таких обставин.

Відповідач є власником 1/6 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на що посилається позивач як на підставу спроможності сплачувати аліменти на утримання дітей, однак суд звертає увагу на те, що ОСОБА_2 не є одноособовим власником будинку, йому належить лише 1/6 частки домоволодіння, крім того в цьому будинку він зареєстрований та проживає.

Крім того, частка домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належить відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 27.11.2018, однак нерухоме майно, що належить особі у порядку спадкування не є тим видом доходу, який підлягає врахуванню під час розрахунку розміру та стягнення аліментів.

Такий висновок міститься й у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 682/2133/14-ц (провадження № 61-1363св19), постанові Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 682/1277/20 (провадження № 61-3614св22).

Відповідно до статті 81 СК України перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб» затверджено перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів (далі - Перелік).

Відповідно до пункту 1 зазначеного Переліку утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом, в тому числі з: 1) основної заробітної плати за посадовим окладом, тарифною ставкою, відрядними розцінками тощо; 2) усіх видів доплат і надбавок до заробітної плати; 3) грошових і натуральних премій; 4) оплати за надурочну роботу, за роботу в святкові, неробочі та вихідні дні; 5) заробітної плати, що зберігається під час відпустки, а також з одержуваної при звільненні компенсації за невикористану протягом кількох років відпустку; 6) заробітної плати, що зберігається під час виконання державних і громадських обов`язків, та в інших випадках збереження середньої заробітної плати; 7) винагороди за загальні річні підсумки роботи підприємств та організацій; 8) винагороди, що виплачується штатним літературним працівникам газет, журналів, агентств друку, радіо, телебачення із фонду літературного гонорару, а також нештатним літературним працівникам, що підлягають державному соціальному страхуванню; 9) одноразової винагороди (відсоткових надбавок) за вислугу років; 10) допомоги по державному соціальному страхуванню, а також з допомоги по тимчасовій непрацездатності, що встановлені в колективних сільськогосподарських підприємствах; 11) доплат до допомоги по державному соціальному страхуванню, виплачуваних за рахунок підприємств, установ, організацій; 12) сум, виплачуваних для відшкодування збитків у зв`язку з втратою працездатності внаслідок каліцтва або іншого пошкодження здоров`я, за винятком сум для відшкодування витрат на догляд за ними, на додаткове харчування, санаторно-курортне лікування (включаючи оплату проїзду) і протезування потерпілих; 13) допомоги по безробіттю; 14) одержуваної пенсії, за винятком надбавок до пенсії, що виплачуються інвалідам першої групи на догляд за ними; 14-1) державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства, призначеної відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам»; 15) стипендій, виплачуваних студентам в період навчання у вищих навчальних закладах, учням професійних навчально-виховних закладів та слухачам навчальних закладів підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів; 16) доходів від підприємницької діяльності, селянських (фермерських) господарств, кооперативів, об`єднань громадян, а також доходів, що припадають на частку платника аліментів від присадибної ділянки або підсобного господарства; 17) усіх видів заробітку, одержуваного адвокатами за роботу в юридичних консультаціях; 18) плати, отриманої за передачу в оренду земельної ділянки або земельної частки (паю); 19) інших видів заробітку.

Постанова Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб» є спеціальним правовим актом, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

З урахуванням системного способу тлумачення вказаного Переліку видів доходів, які враховуються при визначені розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб як підзаконного нормативно-правового акта має здійснюватися з урахуванням дійсного змісту норм закону, на розвиток та виконання якого він прийнятий.

При цьому зміст положень Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб включає до поняття «заробітку» також і виплати, які заробітною платою не є, зокрема доходи від підприємницької діяльності, кооперативів тощо, що свідчить про більш широке тлумачення змісту поняття «заробіток» ніж виплати, які виплачуються в межах трудових правовідносин.

Крім того, у пункті 13 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб вказується, що утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків. Вживання терміну «дохід» у дужках після поняття «заробіток» може розумітися як визнання цих понять синонімами в контексті приписів цього Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб. Отже, Перелік видів доходів, які враховуються при визначені розміру аліментів, не є вичерпним.

Зазначений правовий висновок висловлено Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 760/4569/18-ц (провадження № 61-45100сво18).

Всупереч вимог ст. 81 ЦПК України позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач має достатній заробіток і спроможний сплачувати аліменти у розмірі не меншому, ніж прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, як того вимагають приписи абз. 3 ч. 2 ст. 182 СК України.

Стосовно аргументів відповідача про те, що він за станом здоров`я та через відсутність матеріальної можливості не спроможний утримувати дітей, суд зазначає, що виходячи з закріплених ч. 9 ст. 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, визначений судом розмір аліментів сприятиме гармонійному фізичному та духовному розвитку дитини, і такі доводи відповідача є неспроможними.

Крім того, оскільки діти проживають разом з матір`ю, а відповідач є їх батьком та на нього покладено однаковий із позивачем обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення дітей, враховуючи матеріальний стан відповідача, стан його здоров`я, те, що він не має інших утриманців, в тому числі невнолітніх, суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача аліменти на утримання дітей, у розмірі 1309 грн. на кожну дитину щомісяця, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

На переконання суду, аліменти у мінімальному гарантованому розмірі є помірною сумою, не завищеною в сьогоднішніх умовах з урахуванням віку та потреб дітей, такий розмір аліментів забезпечить потреби неповнолітніх дітей, відповідатиме об`єктивним можливостям відповідача та задовольнятиме правомірні очікування позивача на отримання аліментів, і з урахуванням балансу інтересів батьків та дітей буде достатнім для забезпечення їх належного утримання та відповідатиме можливостям батька надавати таку допомогу.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного.

При цьому, суд звертає увагу на те, що законодавство України дає право батькам згодом змінити встановлений розмір аліментів в сторону його збільшення або зменшення у зв`язку зі зміною матеріального становища, сімейного стану, стану здоров`я платника або одержувача аліментів чи за наявності інших життєвих ситуацій.

Згідно зі ст. 191 СК України суд присуджує стягнення аліментів з 13.06.2022 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору в сумі 992,40 грн. за подання позову про розірвання шлюбу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а також, оскільки позивач при подачі позову про стягнення аліментів звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Керуючись статтями 7, 8, 12, 13, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей задовольнити частково.

2. Шлюб, зареєстрований 30 червня 2006 року Центрально-Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 289, між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 - розірвати.

3. Рішення суду після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

4. Шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

5. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1309 (одна тисяча триста дев`ять) грн. 00 коп. щомісяця на кожну дитину, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13.06.2022 року та до досягнення ними повноліття.

6. В іншій частині позову відмовити.

7. Рішення в частині стягнення аліментів в межах місячного платежу підлягає негайному виконанню.

8. Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп.

9. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп.

10. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його підписання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повний текст рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

11. З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

12. Повний текст судового рішення складений протягом п`яти днів з дня оголошення вступної та резолютивної частини рішення.

13. Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя О.В. Цимбалістенко