Справа № 134/743/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

31 березня 2023 року смт. Крижопіль

Крижопільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючої судді Кантонистої О.О.

з участю: секретаря судового засідання Азарян М.В.

представника позивача адвоката Сауляка Є.В.

співвідповідача ОСОБА_1

представника співвідповідачів адвоката Зубаня О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Крижопіль в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

встановив:

20 червня 2022 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просить:

- в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № VIGWGA від 02.09.2008 року, в розмірі 57635,47 доларів США, що за курсом 29,25 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.05.2022 року складає 1685837,50 грн., з яких: 8759,06 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 11197,38 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4210,93 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 33468,10 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, звернути стягнення на будинок загальною площею 168,00 кв.м, житловою площею 94,80 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах;

- виселити ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1 ;

- вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до укладеного договору № VIGWGA від 02.09.2008 року ОСОБА_1 02.09.2008 року отримав кредит у розмірі 29342,40 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02.09.2022 року.

Відповідач ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 09.05.2022 року в нього утворилася заборгованість - 57635,47 доларів США, з яких: 8759,06 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 11197,38 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4210,93 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 33468,10 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Окрім того, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором позивач та відповідач ОСОБА_1 02.09.2008 року уклали договір іпотеки № VIGWGA, згідно з яким останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 168,00 кв.м, житловою площею 94,80 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 169645 грн. 00 коп., іпотека також поширюється на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки.

Вищевказаним договором іпотеки передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії.

Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватися на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно з ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 підлягає виселенню з житла, яке є предметом іпотеки, та розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Також позивач зазначає, що законодавцем не встановлено для іпотекодержателя обов`язку направлення будь-яких претензій іпотекодавцю перед зверненням до суду з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Ухвалою судді Крижопільського районного суду Вінницької області від 29 червня 2022 року по даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено дату підготовчого засідання, вирішено питання про витребування доказів у справі.

Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 19 липня 2022 року підготовче засідання відкладено за клопотанням відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Зубаня О.О.

22 липня 2022 року до суду від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позов, у якому він просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Зокрема, у відзиві відповідач ОСОБА_1 вказує, що позивачем обрано невірний спосіб захисту.

Так, згідно п. 29 спірного договору іпотеки сторони домовилися, що звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено в позасудовому порядку, в тому числі шляхом продажу предмета іпотеки.

Оскільки сторони у договорі іпотеки визначили відповідний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя - позасудовий, наявність істотних перешкод для іпотекодержателя в реалізації саме позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження позивач у своєму позові не обґрунтовував. Отже, позивач просить захистити його право, яке ніхто не оспорює.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року в справі № 310/11024/15-ц звернула увагу на те, що процедура продажу предмета іпотеки, передбачена ст. 38 Закону України «Про іпотеку», може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому, і в позасудовому порядку.

Проте звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя продати предмет іпотеки у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя було передбачено, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя продати предмет іпотеки у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту.

Окрім того, в порушення вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки, позивачем не було надано доказів досудового врегулювання спору.

Згідно ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору чи на підставі позову до суду.

Тобто, реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання.

Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові.

Повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Натомість, до позову не додано жодного підтвердження отримання відповідачем письмової вимоги про усунення порушення. Будь-яких листів чи вимог від позивача відповідач не отримував.

Окрім того, відповідач категорично не згоден з наданим позивачем розрахунком заборгованості, вважає, що він не відповідає вимогам чинного законодавства та правовим висновкам Верховного Суду, а зазначені у ньому суми завищені в десятки разів.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Разом з тим, рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 19 листопада 2014 року (справа № 134/2144/14-ц) стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № VIGWGA від 02.09.2008 року в розмірі 340781,45 грн. (триста сорок тисяч сімсот вісімдесят одна гривня, 45 копійок).

В мотивувальній частині даного рішення вказано, що сума, яка підлягає до стягнення, еквівалентна 24534,30 доларів США і ця сума складається як з тіла кредиту, так і з процентів, штрафних санкцій та комісії.

Отже, позивач в рамках виконання спірного кредитного договору вже пред`являв до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, проте продовжив нараховувати як відсотки, так і комісію і штрафні санкції.

Більше того, в розрахунку заборгованості не відображені суми, стягнуті з відповідача ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_2 згідно виконавчих листів, виданих на підставі рішення по справі № 134/2144/14-ц, однак включені суми щодо стягнення яких вже закінчився строк позовної давності (пеня, комісії та проценти).

В той же час банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, відтак оплата банку одноразової комісії є платою за послуги, що супроводжують кредит, а тому є незаконною.

У відзиві також вказано, що 22.09.2016 року о 13 год. 45 хв. приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою Оксаною Миколаївною на підставі спірного договору іпотеки за позивачем було зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 .

В подальшому ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О.М. та АТ КБ «ПриватБанк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 12 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 11 липня 2019 року та постановою Верховного Суду від 14 квітня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено: визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , прийняте приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. 26 вересня 2016 року, індексний номер 31574262.

За таких обставин відповідач ОСОБА_1 вважає, що договір іпотеки між ним та позивачем припинився.

Відповідач вказує, що враховуючи відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно не підлягає задоволенню і позовна вимога про виселення.

Просить також взяти до уваги, що у нього та його дружини ОСОБА_2 немає у власності іншого житла, окрім житлового будинку, який є предметом іпотеки.

До того ж право власності на цей будинок відповідач набув ще до укладення договору іпотеки, а кредитні кошти отримав на споживчі цілі (придбання побутової техніки, меблів, лікування після перенесеного інфаркту), а не на придбання чи будівництво будинку, який став предметом іпотеки.

Водночас, при виселенні в судовому порядку з іпотечного житла, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

Крім того, у відповідності до пункту першого статті першої Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: 1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; 2) загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Враховуючи наведене, відповідач ОСОБА_1 просить застосувати до спірних правовідносин положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У відзиві відповідач ОСОБА_1 вказав, що попередній розмір понесених ним витрат на правову допомогу становить 16000 грн.

Окрім того, відповідач ОСОБА_1 подав клопотання про витребування доказів, а саме просив витребувати у позивача оригінал договору іпотеки від 02 вересня 2008 року № VIGWGA, укладеного між ним та Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», для його огляду в судовому засіданні, мотивуючи тим, що при ознайомлені з доданою до позову копією іпотечного договору він виявив, що дана копія по змісту не відповідає оригіналу.

Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 23 серпня 2022 року за клопотанням представника позивача витребувано в Городківської сільської територіальної громади довідку про склад сім`ї та реєстрацію осіб в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а за клопотанням співвідповідача ОСОБА_1 - в Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» оригінал договору іпотеки від 02 вересня 2008 року № VIGWGA, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», для його огляду в судовому засіданні.

26 серпня 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вказує, що законодавцем не встановлено для іпотекодержателя обов`язку направлення будь-яких претензій іпотекодавцю перед зверненням до суду з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Також законом не встановлена обов`язковість вживання заходів досудового врегулювання спору для спірних правовідносин.

Ухвалення рішення Крижопільським районним судом Вінницької області від 19.11.2014 року по справі № 134/2144/14-ц не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

Отримані відповідачем кредитні кошти до теперішнього часу банку не повернені, тим самим, враховуючи, що договір не є розірваним або припиненим, згідно правових підстав визначених ст. ст. 599, 651, 654 ЦК України, відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту.

Відповідно до ст. 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по всіх своїх операціях.

В даному випадку, винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 3 % від суми виданого кредиту та винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів за своїм характером є встановленою договором платою банку за здійснення фінансової послуги - надання кредитних коштів у користування, що не суперечить нормам діючого законодавства.

Окрім того, відсутність оригіналу кредитного договору не є підставою для відмови в позові за наявності його копії та інших доказів, які свідчать про укладення кредитного договору і часткове його виконання. Інше має бути спростовано особою, яка не виконує умови договору. Оригінал кредитного договору надається на вимогу суду шляхом винесення відповідної ухвали суду.

Враховуючи викладене, позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

02 вересня 2022 року до суду від представника співвідповідача ОСОБА_1 адвоката Зубаня О.О. надійшли письмові пояснення на відповідь на відзив, які суд розцінює як заперечення, де він вказує, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позов подано в період дії воєнного стану, що суперечить положенням Закону України № 2120-IX від 15 березня 2022 року, яким розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» було доповнено пунктом 5-2, де вказано, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Згідно положень ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Оскільки позов, на думку представника відповідача, подано в порушення норм чинного законодавства, тому він не підлягає до задоволення.

Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2022 року за клопотанням представника позивача залучено до участі у справі в якості співвідповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

07 жовтня 2022 року до суду від представника позивача надійшло заперечення на письмові пояснення представника відповідача, у яких він вказує, що посилання сторони відповідача на Закон України № 2120-IX від 15 березня 2022 року є безпідставним, оскільки цей Закон не забороняє звертатись особам до суду за захистом порушених прав, проте на стадії виконання судових рішень закон забороняє вчиняти певні дії. Таким чином, вимоги банку є законними та обґрунтованими.

17 жовтня 2022 року до суду надійшов відзив на позов від співвідповідача ОСОБА_3 , у якому він просить в задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що позивачем не додано до позову доказів направлення відповідачу письмової претензії про добровільне звільнення приміщення, не надано і доказів підтвердження про отримання відповідачем письмової вимоги про добровільне звільнення житлового будинку. Разом з тим, для спору про виселення з будинку, що був переданий в іпотеку та на який було звернуто стягнення, заходи досудового врегулювання спору є обов`язковими.

Також вказує, що не має у власності іншого, окрім іпотечного, нерухомого житлового майна і житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , це його єдине житло. Отримані відповідачем ОСОБА_1 кредитні кошти були витрачені на споживчі цілі, а не для придбання чи будівництва будинку, який є предметом іпотеки, оскільки він став власником будинку ще до моменту укладення з позивачем кредитного договору. При виселенні в судовому порядку з іпотечного житла, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення. Окрім того, звернення позивача з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення під час дії воєнного стану суперечить вимогам діючого законодавства.

У своєму відзиві співвідповідач ОСОБА_3 повідомляє, що попередній розмір понесених ним витрат на правову допомогу становить 10000 грн.

Того ж дня аналогічний відзив надійшов від співвідповідачки ОСОБА_2 .

Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 02 листопада 2022 року постановлено закрити підготовче провадження у справі та призначити її до судового розгляду по суті.

25 листопада 2022 року до суду від представника позивача надійшли відповіді на відзиви співвідповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , у яких він вказує, що згідно п. 37 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов`язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Посилання відповідачів на неможливість виселення їх із займаного житла по причині відсутності іншого житла не може бути прийнято до уваги, так як згідно ч. 4 ст. 109 ЖК України виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Зміни, внесені до прикінцевих положень Закону України «Про іпотеку», не забороняють позивачу звернутися до суду за захистом своїх порушених прав з даним позовом в період дії воєнного стану, цим Законом встановлюються певні обмеження вже на стадії виконання судових рішень.

Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2023 року позовну заяву Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення залишити без руху та встановити позивачу строк у п`ять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання належної копії договору іпотеки від 02 вересня 2008 року № VIGWGA, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк».

Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 28 лютого 2023 року постановлено продовжити розгляд цивільної справи за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

В судовому засіданні 31 березня 2023 року представник позивача адвокат Сауляк Є.В. підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив задовольнити позов. Вказав, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором позивач та відповідач ОСОБА_1 02.09.2008 року уклали договір іпотеки № VIGWGA, згідно з яким останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 168,00 кв.м, житловою площею 94,80 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_1 не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість. Сторони передбачили в договорі іпотеки право іпотекодержателя почати звернення стягнення на предмет іпотеки як на підставі рішення суду, так і в позасудовому порядку. Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Чинне законодавство не передбачає обов`язкове направлення будь-яких письмових вимог іпотекодавцю про усунення порушення зобов`язання та про добровільне звільнення житлового будинку. Розрахунок заборгованості зроблений належним чином, в ньому враховані суми, які стягувалися із заробітної плати та пенсії відповідачів згідно виконавчого листа по справі № 134/2144/14-ц, тому якщо сторона відвідача з ним не згодна, то мала б надати свій розрахунок. На виконання ухвали суду про залишення позову без руху стороною позивача було надано належним чином засвідчену копію договору іпотеки. Дана копія зроблена з нотаріально посвідченої копії договору іпотеки.

Представник співвідповідачів адвокат Зубань О.О. зазначив, що проти задоволення позову заперечує, з підстав, викладених у відзивах. Вказав, що заходи досудового врегулювання спору позивачем не вживалися. Право власності на житловий будинок, який є предметом іпотеки, ОСОБА_1 набув до укладення кредитного договору, тобто він не куплений чи побудований за кредитні кошти. Окрім того, відповідачі не мають у власності іншого житла, тому їх не може бути виселено з будинку. Просив суд на підставі положень ст. 95 ЦПК України не брати до уваги наявну в матеріалах справи копію договору іпотеки, оскільки позивачем не виконано ухвалу суду та не надано оригінал цього договору, а сторона відповідача ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, так як незрозуміло яким чином засвідчувалася копія. Представник позивача в судовому засіданні сам визнав відсутність у позивача оригіналу договору іпотеки та вказав, що він знаходиться в нотаріуса. 22 вересня 2016 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. на підставі договору іпотеки було зареєстровано право власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 , отже договір іпотеки є припиненим. Окрім того, рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 19 листопада 2014 року (справа № 34/2144/14-ц) задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про дострокове стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором та ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № VIGWGA від 02.09.2008 року в розмірі 340781,45 грн. Таким чином, банк використовуючи своє право відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України шляхом пред`явлення позову про стягнення усього розміру заборгованості за кредитним договором до кінцевого терміну, змінив строк виконання цього зобов`язання. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора, у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. Позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Однак, він звернувся до суду з цим позовом поза трьохрічним строком позовної давності. З огляду на викладене, представник відповідача просив суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні позовної заяви.

Співвідповідач ОСОБА_1 підтримав позицію свого представника та просив відмовити в задоволенні позову.

Співвідповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку.

Враховуючи, що вони скористалися своїм правом подання відзиву на позов, де висловили свої заперечення проти позову, а також те, що в судовому засіданні приймає участь їх представник, суд вважає можливим розглянути справу у їхній відсутності.

Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено наступні обставини:

- 02 вересня 2008 року ОСОБА_1 уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір № VIGWGA, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 29342,40 доларів США на споживчі цілі строком до 02 вересня 2022 року зі сплатою відсотків у розмірі 1, 25 % на місяць на суму залишку заборгованості;

- з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором в цей же день сторони уклали договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок загальною площею 168,00 кв.м, житловою площею 94,80 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на праві власності;

- рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 19 листопада 2014 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто 340781,45 грн. заборгованості за кредитним договором № VIGWGA від 02 вересня 2008 року;

- 22 вересня 2016 року о 13:45 год приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О. М. на підставі договору іпотеки за ПАТ КБ «ПриватБанк» було зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належав на праві власності ОСОБА_1 ;

- рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 12 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 11 липня 2019 року, задоволено позов ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О.М., Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке прийняте приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. 26.09.2016, індексний номер 31574262. В подальшому, постановою Верховного Суду від 14 квітня 2021 року за касаційної скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 12 березня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 липня 2019 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О.М. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог. В іншій частині рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 12 березня 2019 року та постанова Вінницького апеляційного суду від 11 липня 2019 року залишені без змін.

Згідно довідки виконкому Городківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 26 серпня 2022 року № 691, до складу сім`ї зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 входять: власник д/г ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дружина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (іпотекою).

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (ст. 16 ЦК України) та позасудові (ст. 17-19 ЦК України).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку», одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 3 ст. 33): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку», тобто в порядку задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

Отже, позивач, як іпотекодержатель, на власний розсуд обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку у спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів із дотриманням норм законодавства та вимоги в частині звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (ст. 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (ст. 38 Закону України «Про іпотеку»).

Частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

За змістом припису частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Такі висновки висловлені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 310/11024/15 (провадження № 14-112цс19).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій-четвертій статті 83 ЦПК України зазначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Так, звертаючись до суду з даним позовом позивач долучив копію договору іпотеку, вказавши про наявність у нього оригіналу цього договору.

Ухвалою суду від 23 серпня 2022 року за клопотанням представника співвідповідачів адвоката Зубаня О.О. було витребувано в Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» оригінал договору іпотеки від 02 вересня 2008 року № VIGWGA, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», для його огляду в судовому засіданні. Постановлено витребуваний доказ направити до Крижопільського районного суду Вінницької області (Вінницька область, смт. Крижопіль, вул. Героїв України, 23) в строк до 08.09.2022 року.

08 вересня 2022 року від представника позивача адвоката Безменка М.Є. на електронну адресу суду надійшло повідомлення про те, що витребуваний судом доказ буде надано в одне з наступних судових засідань.

Аналогічне повідомлення прийшло на електронну адресу суду також 23 вересня 2022 року.

В судовому засіданні 16 лютого 2023 року представник позивача - адвокат Сауляк Є.В. вказав на відсутність можливості надати суду витребуваний доказ - оригінал договору іпотеки від 02 вересня 2008 року № VIGWGA, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», оскільки він знаходиться в приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О.М.

Згідно положень ч. 6 ст. 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Всупереч вищезазначеним вимогам процесуального законодавства суд не може ухвалити судове рішення, встановивши фактичні обставини, які мають суттєве значення, на підставі недопустимого доказу копії договору іпотеки від 02 вересня 2008 року № VIGWGA, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», яким сторона позивача обґрунтовувала свої позовні вимоги, за відсутності оригіналу вказаного договору.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові № 382/2284/18 від 01 грудня 2021 року.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів вирішується судом.

У зв`язку з ненаданням позивачем оригіналу договору іпотеки від 02 вересня 2008 року № VIGWGA, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», такий доказ не може бути взятий судом до уваги.

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з тим, позивач, звертаючись до суду з даним позовом вказує, що внаслідок неналежного виконання позичальником відповідачем ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 09.05.2022 року в нього утворилася заборгованість в розмірі 57635,47 доларів США, з яких: 8759,06 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 11197,38 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4210,93 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 33468,10 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Щодо визначення вказаної заборгованості, суд звертає увагу, що в жовтні 2014 року у зв`язку з неналежним виконання позичальником своїх зобов`язань банк звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом (тілом кредиту), заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, заборгованості по комісії за користування кредитом, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань до договором та штрафів, а саме за кредитним договором № VIGWGA від 02.09.2008 року.

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 19 листопада 2014 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто 340781,45 грн. заборгованості за вищевказаним кредитним договором.

Таким чином, у зв`язку з невиконанням позичальником встановленого кредитним договором № VIGWGA від 02.09.2008 року обов`язку повернення кредиту частинами, банк використав право передбаченої ч. 2 ст. 1050 ЦК України вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, змінивши на власний розсуд умови зобов`язання щодо строку дії договору та періодичності платежів, а відтак строк виконання зобов`язання є таким, що настав.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № VIGWGA від 02.09.2008 року станом на 09 травня 2022 року, кредитор після ухвалення рішення суду продовжував нараховувати проценти за користування кредитними коштами та пеню.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) міститься висновок про те, що право кредитодавця нараховувати проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, а права та інтереси кредитодавця у вказаних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові від 06 лютого 2019 року у справі №175/4753/15-ц Верховний Суд висловив правову позицію, про те, що вимоги банку про стягнення процентів та пені після закінчення строку кредитування не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Судом було встановлено, що кредитор скористався своїм правом дострокового повернення всієї суми кредиту, отже право кредитора захищено судом та рішення суду набрало законної сили.

На підставі зазначеного, суд вважає, що право нараховувати передбачені кредитним договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку (пеню), припинилося у зв`язку з пред`явленням позовної вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Як вже було вказано, рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 19 листопада 2014 року право кредитора захищено в межах суми заборгованості за кредитом (тілом кредиту), заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, заборгованості по комісії за користування кредитом, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань до договором та штрафів, а всього - 340781,45 грн., в межах якої кредитор має право на пред`явлення вимоги про звернення стягнення на іпотечне майно.

Вимоги ж про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення суми заборгованості в іншій частині нарахованих процентів, комісії та пені є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. У зв`язку з цим, відсутні й підстави для задоволення вимоги позивача про виселення, як похідної.

Щодо іншої частини заборгованості, то суд звертає увагу, що представник співвідповідачів просив застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності, а тому в задоволенні позову слід відмовити в зв`язку з пропуском строків давності з таких підстав.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Разом з тим, ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Слід відзначити, що п. 5.5 кредитного договору визначено, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Отже, умовами кредитного договору було збільшено тривалість позовної давності до 5 років.

Оскільки в зв`язку з ненаданням позивачем оригіналу договору іпотеки, суд позбавлений можливості дослідити його в судовому засіданні, відтак у суду відсутні підстави вважати, що для вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в іпотечному договорі сторони домовились про збільшення позовної давності, тому до цієї позовної вимоги суд застосовує загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Тобто, вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою правомочною особою.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений такий обов`язок позичальника, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Використовуючи своє право згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, шляхом пред`явлення позову про стягнення усього розміру заборгованості за договором до кінцевого терміну, банк змінив строк виконання зобов`язання. Цим банк, як кредитор, одночасно також змінив момент початку перебігу позовної давності за його вимогами.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 2-3258/2008 (провадження № 61-46814св18).

Так, судом встановлено, що в жовтні 2014 року позивач пред`явив позов про дострокове повернення кредиту.

З матеріалів справи також вбачається, що 25 липня 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до ОСОБА_1 з листом-повідомленням № 943, відповідно до якого останній є боржником за кредитним договором №VIGWGA, його умови належним чином не виконує, у зв`язку з чим банк має намір укласти від свого імені договір купівлі-продажу іпотечного майна шляхом укладення договору купівлі-продажу сторонній особі, якщо протягом 30 днів з дня отримання цього повідомлення боржник не висловить намір придбати предмет іпотеки.

Цього ж дня банк направив на адресу ОСОБА_1 лист № 943/1 про те, що в разі несплати кредитного боргу в розмірі 251710 грн. до 25 серпня 2016 року він змушений буде звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі ПАТ КБ «Приватбанк» права власності на нього.

З даним позовом позивач звернувся 20 червня 2022 року, тобто звернення відбулось поза межами трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідача.

Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року в справі № 201/15310/16 (провадження № 61-547св21) зазначено, що «слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо). У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується. Тлумачення статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним. Отже, вчиненням позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, не переривається позовна давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою законом не передбачено».

Одночасно, суд вважає за необхідне зазначити, що позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Разом із тим, спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають. Отже, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, отже, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» (Постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 05 грудня 2018 року по справі № 372/2185/17).

Разом з тим даний факт не є підставою для відмови в задоволенні заяви представника відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності.

Враховуючи зазначене вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

На підставі ст. ст. 12, 33, 35, 36, 41 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 16-19, 256, 257, 260, 261, 264, 266, 267, 526, 546, 572, 575, 1050, 1054 ЦК України, керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 211, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд -

ухвалив:

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу співвідповідача ОСОБА_1 на 13 квітня 2023 року о 14 год. 00 хв. в приміщенні Крижопільського районного суду Вінницької області (Вінницька область, Тульчинський район, смт. Крижопіль, вул. Героїв України, 23).

Встановити ОСОБА_1 строк для подання доказів щодо розміру понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку заява щодо вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу залишається без розгляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, .

Відповідач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складено 10 квітня 2023 року.

Суддя: