ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1192/23 Справа № 203/267/22 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Канурна О. Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Канурної О.Д.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Керімової Бандюкової Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дію (суддя першої інстанції Католікян М.О.) , -

В С Т А Н О В И В:

17 січня 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Кіровського районного суду з позовною заявою до АТ «Українська залізниця» про визнання протиправними та скасування наказів про відсторонення від роботи, зобов`язання вчинити дію.

В обгрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилався на те, що починаючи з 06.08.1996 року він перебуває у трудових відносинах з Регіональною філією «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». З грудня 2020 року він працює черговим по залізничній станції. 09.12.2021 року відповідач своїм наказом відсторонив позивача від виконання трудових обов`язків у зв`язку з відмовою вакцинуватися від гострої респіраторної хвороби «COVID-19». На думку позивача, таке відсторонення є незаконним, оскільки не передбачене жодним нормативним актом.

Сам наказ МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання протиправними та скасування наказу від 09.12.2021 №184/ОС про відсторонення від роботи, наказу від 08.12.2021 № 38 (який став підставою для видання наказу від 09.12.2021), зобов`язання відповідача нарахувати та сплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Позивач ОСОБА_1 просив суд першої інстанції: визнати незаконним та скасувати наказ № 38 від 08.12.2021 року начальника структурного підрозділу «Дніпровська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» Бородіна О.С. про виконання вимог законодавчих та нормативних документів щодо профілактичних щеплень від COVID 19; визнати незаконним та скасувати наказ № 184/ОС від 09.12.2021 року про відсторонення від роботи ОСОБА_1 за підписом начальника Виробничо-технологічного підрозділу станції Нижньодніпровськ Вузол структурного підрозділу «Дніпровська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» Швеця А.О.; зобов`язати Регіональну філію «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час відсторонення від роботи, починаючи з 09.12.2021 року по день фактичного поновлення на робочому місці; стягнути з відповідача суму судових витрат на отриману професійну правничу допомогу в розмірі 9000,00 грн.; судові витрати зі сплати судового збору до Державного бюджету України покласти на відповідача.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2022 року, з урахуванням ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2022 року про виправлення описок, позов ОСОБА_1 до Акціонерного -товариства «Українська залізниця» про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дію, задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі начальника виробничо-технологічного підрозділу станція «Нижньодніпровськ-Вузол» структурного підрозділу «Дніпровська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» від 09 грудня 2021 року №184/ОС у частині відсторонення від роботи ОСОБА_1 .

Зобов`язано Акціонерне товариства «Українська залізниця» нарахувати та сплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час відсторонення від роботи в сумі 40631,34 гривень (з утриманням з цієї суми обов`язкових платежів і зборів), компенсацію судових витрат у сумі 10984,80 гривень, разом 51616,14 гривень.

Допущено до негайного виконання рішення в частині стягнення середньої заробітної плати в сумі 10157,83 гривень.

У решті позов залишено без задоволення.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у сумі 992,40 гривень.

Із указаним рішенням не погодився відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» та подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Так, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивачем не надано медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, а також інформацію про щеплення проти COVID-19, що свідчить про законність його відсторонення.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що фактично обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 наказом МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 для певних професій, виробництв та організацій не визначена.

Також, на думку апелянта, судом залишено поза увагою, що чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових щеплень проти COVID-19.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року цивільна справа витребувана з суду першої інстанції.

09 листопада 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Дніпровського апеляційного суду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року відкрито провадження у даній справі та надано сторонам строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.

Копію ухвали про відкриття провадження відповідач отримав електронною поштою 14 листопада 2022 року.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2022 року справу призначено до розгляду.

В судове засідання Дніпровського апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою (а.с. 217 зв.).

Заслухавши головуючого суддю, вислухавши пояснення представника відповідача адвоката Серьогіну С.В., пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Смук М.І., дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 24.12.2020 року працює на посаді чергового по залізничній станції «Нижньодніпровськ-Вузол» АТ «Українська залізниця».

07 грудня 2021 року низка працівників відповідача (зокрема, позивач) письмово відмовилася від вакцинації від гострої респіраторної хвороби «COVID-19».

09 грудня 2021 року відповідач в особі начальника виробничо-технологічного підрозділу станція «Нижньодніпровськ-Вузол» структурного підрозділу «Дніпровська дирекція залізничних перевезень» РФ «Придніпровська залізниця» видав наказ № 184/ОС, згідно з яким низку працівників (зокрема, позивача) у зв`язку з відмовою вакцинуватися від гострої респіраторної хвороби «COVID-19» з 09.12.2021 було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень, ПЦР-тесту.

Наказом відповідача в особі начальника виробничо-технологічного підрозділу станція «Нижньодніпровськ-Вузол» структурного підрозділу «Дніпровська дирекція залізничних перевезень» РФ «Придніпровська залізниця» від 11.02.2022 №28/ОС позивача було допущено до роботи з 12.02.2022 до 28.04.2022 у зв`язку з наявністю у нього протипоказань до вакцинації.

28 квітня 2022 року відповідачем в особі начальника виробничо-технологічного підрозділу станція «Нижньодніпровськ-Вузол» структурного підрозділу «Дніпровська дирекція залізничних перевезень» РФ «Придніпровська залізниця» було видано наказ №81/ОС, згідно з яким позивача повторно було допущено до роботи з 29.04.2022 до завершення воєнного стану в Україні.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції в мотивувальній частині про те, що станом на день відмови позивача вакцинуватися (07.12.2021) та на день видання відповідачем наказу від 08.12.2021 року № 38, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, підлягали лише працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти та закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності, з наступних підстав.

Як вбачається із пункту 6 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України 04 жовтня 2021 року № 2153, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за № 1306/36928, входять також підприємства, установи та організації, включені до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

Перелік доповнено пунктом 6 згідно з Наказом Міністерства охорони здоров`я № 2393 від 01.11.2021 року.

Відповідно до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 року № 83, входить Акціонерне товариства «Українська залізниця» м. Київ.

Враховуючи викладене вище, Дніпровський апеляційний суд вважає, що із мотивувальної частини рішення необхідни виключити посилання на те, що станом на 09 грудня Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням не містив обов`язку здійснювати щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, для працівників АТ «Українська залізниця».

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим.

Доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про те, що запровадження обов`язкової вакцинації не може вважатися непропорційним заходом, як і відсторонення від роботи деяких нещеплених працівників, є безпідставними, виходячи з наступного.

Застосування приписів законодавства України не має призводити до незаконного та непропорційного втручання у права учасників цивільних, зокрема трудових, правовідносин.

Для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша статті 43 Конституції України). За змістом частини другої цієї статті держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта вказаної статті).

Частиною першою статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:

- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

- в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності» та є пропорційним цій меті, тобто дозволяє її досягнути найменш обтяжливими для людини засобами. З огляду на це в кожній конкретній ситуації треба з`ясовувати, наскільки захід втручання у відповідне право був виправданим.

Доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про те, що суд першої інстанції зробив необґрунтований висновок в частині зобов`язання виплатити позивачу невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, є безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 2 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови.

У зв`язку із цим у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.

У пункті 7.3 Резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи № 2361 (2021) від 27 січня 2021 року «Вакцини проти COVID-19: етичні, правові та практичні міркування» Асамблея закликала держави-члени Ради Європи і Європейський Союз інформувати громадян про те, що вакцинація не є обов`язковою, і ніхто не здійснює політичного, соціального чи іншого тиску для того, щоб провести щеплення тим, хто сам цього не бажає; переконатись, що ніхто не зазнає дискримінації за те, що він не був вакцинований через можливі ризики для здоров`я або не бажає вакцинуватися.

Незважаючи на попередньо задекларовану добровільність вакцинації для всіх професійних груп, відповідно до статті 10 Закону № 2801-XII, статті 12 Закону № 1645-ІІІ, пункту 8 Положення про МОЗ та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, 04 жовтня 2021 року МОЗ затвердило Перелік № 2153, який передбачав обов`язкове профілактичне щеплення для окремих категорій працівників проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цього захворювання (вказаний Перелік доповнений наказами МОЗ від 01 та 30 листопада 2021 року № 2393 і № 2664 відповідно). А 27 жовтня 2021 року МОЗ видало наказ № 2362, згідно з яким із Дорожньої карти виключено абзац про добровільність щеплення від COVID-19.

У відповідний період Україна, поряд з іншими державами, зазнала значних труднощів у сфері охорони здоров`я. Згідно зі статистичними даними в середньому у 2021 році від COVID-19 в Україні помирало 7168 осіб на місяць. Коронавірусна інфекція COVID-19 у тому році стала другою за частотою причиною смертей українців (12 %) після серцево-судинних захворювань (60,2 %). Вказане зумовлювало необхідність вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети.

Відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

В кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник.

Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Представником відповідача в судовому засіданні Дніпровського апеляційного суду надана Посадова інструкція чаргового по залізничній станції, затвердженої начальником станції Нижньодніпровськ Вузол 27 січня 2022 року, з якою ОСОБА_1 ознайомився 30.01.2022 року (а.с. 219 224).

Як вбачається із пункту 4.1 вказаної вище Посадової інстарукції, основною метою діяльності чергового по залізничній станції забезпечувати та нести персональну відповідальність за виконання графіку руху поїздів, заданих розмірів руху, виконання основних показників роботи станції, ефективне використання технічних засобів, електроенергії, забезпечувати безпеку руху та безпечні умови праці.

Відповідно до підпункту 5.1.2 пункту 5.1 вказаної вище Посадової інструкції, під час виконання обов`язків першого чергового по залізничній статнції поста ЕЦ-3: готує маршрути приймання та відправлення приміських, пасажирських поїздів та вантажних зі станції Ігрень та з поста 194 км;

5.1.3 веде переговори про рух поїздів по непарній головній колії зі станцією Нижньодніпровськ, по колії № IIIк з ДСП поста ЕЦ-1 при управлінні постом 194 км в системі кодового управління «Навігатор», при переведенні поста 194 км на режим резервного управління з ДСП на посту 194 км.;

5.1.17 забезпечує введення та передачу до АСК ВП УЗ Є своєчасної та достовірної інформації з автоматизованого робочого місця АРМ СТД зміни станів локомотивів та працівників локомотивних бригад;

5.2.3 повідомляє ДСПП парку «Л», сигналіста поста № 7 про призначення і состав транзитних поїздів, призначення і состав поїздів свого формування, номер колії прийому або виставлення поїздів;

5.2.4 веде журнал та передає інформацію згідно вимог системи «Людина на колії»;

5.2.6 узгоджує і здійснює план маневрових пересувань з ДСПГ непарної системи;

5.9 сповіщає працівників ПКО станції та ПТО ВЧДЕ-3 про приймання поїздів та проведення маневрів по пристроям двостороннього паркового зв`язку.

Суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті).

Дії роботодавця в цьому випадку, щонайменше, були непропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи і з огляду на це суд першої інстанції правильно задовольнив позов.

Вказане вище співпадає з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21, провадження № 14-82цс22, а також з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 березня 2023 року у справі № 203/539/22, провадження № 61 381св23.

Доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про те, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про компенсацію витрат на правову допомогу у розмірі 10984,80 грн., є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як вбачається із пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку по даних сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

До заяви про розподіл судових витрат адвокатом Смук М.І. надано: договір про надання правової допомоги адвоката від 09.12.2021 року, розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу від 12.12.2021 року, Акт про виплату адвокату гонорару (винагороди) від 09.01.2022 року на суму 9000,00 грн.; квитанція до прибуткового касового ордера № 001/22 від 09.01.2022 року на суму 9000,00 грн.; квитанція про сплату судового збору в розмірі 1984,80 грн. (а.с. 26 33, 38).

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Вказане вище співпадає з висновками Додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14 382цс19.

Враховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині виключення із мотивувальної частини посилання на те, що станом на 09 грудня Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням не містив обов`язку здійснювати щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, для працівників АТ «Українська залізниця».

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2022 року змінити, виключивши із мотивувальної частини посилання на те, що станом на 09 грудня Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням не містив обов`язку здійснювати щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, для працівників АТ «Українська залізниця».

В іншій частині рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

О.В.Халаджи

Повний текст судового рішення складений 24 квітня 2023 року

Суддя: О.Д.Канурна