МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 489/8386/21
Провадження № 22-ц/812/658/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Миколаївгаз" про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист прав споживачів, в якому просив:

1) визнати нікчемними умови наданого йому АТ «ОГС «Миколаївгаз» в вересні 2020 року публічного договору розподілу природного газу, які не є однакові для всіх споживачів, а також в зв`язку з тим, що він вводить в оману споживачів шляхом надання неправдивої чи неповної інформації, визнати цей договір недійсним в цілому;

2) визнати протиправними дії (бездіяльність) АТ «ОГС «Миколаївгаз»:

а) по невиконанню вимог законодавства та нормативно-правових актів щодо укладення з ним на підставі чинного законодавства належного договору розподілу природного газу;

б) по оприлюдненню неправдивої інформації, що вводить споживачів в оману та спонукає їх дати згоду на здійснення неналежного (недійсного) правочину (договору).

Також просив при задоволенні позовних вимог одночасно вирішити питання щодо відшкодування моральної шкоди згідно ч.2 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» та судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , який належить йому на праві власності, був приєднаний до газорозподільної системи у 1985р. як об`єкт побутового споживача. 28.02.2013р. з ПАТ «Миколаївгаз» (далі - Оператор ГРМ) був укладений у письмовий формі Договір №1/40044 про надання послуг з газопостачання строком на 3 роки, тобто до 28.02.2016р., який було ним достроково розірвано після ухвалення Закону України «Про ринок природного газу» від 09.04.2015р.

Відповідно до цього Закону отримання споживачами природного газу забезпечується з 01.07.2015р. двома окремими послугами: постачанням природного газу і його розподілом, на надання яких виконавці послуг були повинні отримати відповідні ліцензії та укласти зі споживачами два окремих договори - на постачання природного газу та на його розподіл.

Згідно частини 1 ст. 40 цього Закону, розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому Кодексом газорозподільних систем (далі - Кодекс ГРС), та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до частини 2 цієї статті, Типовий договір розподілу природного газу затверджується уповноваженим державним органом (НКРЕКП). Оператор ГРМ має забезпечити додержання принципу недискримінації під час укладання договорів з замовниками (споживачами). Договір розподілу природного газу є публічним. Тому, згідно частини 2 ст. 202 ЦК України, такий публічний договір є багатостороннім правочином (договором).

На виконання наданих цим Законом повноважень НКРЕКП (далі - Регулятор) 30.09.2015р. було ухвалено постанову №2494 про затвердження «Кодексу газорозподільних систем» та постанову №2498 про затвердження «Типового договору розподілу природного газу».

Постановою НКРЕКП від 29.06.2017р. №853 Оператору ГРМ - АТ «ОГС «Миколаївгаз» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території міста Миколаїв та Миколаївської області.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розподіл природного газу - комунальна послуга, виконавцем якої згідно п. 1 ч. 2 ст. 6 цього Закону є Оператор ГРМ. Згідно частини 3 ст. 20 цього Закону (в редакції від 10.11.2015р.) зі споживачем укладається договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем послуги на основі Типового договору. Такі ж саме вимоги містяться в ст. ст. 8, 12 чинної редакції цього Закону.

Згідно з п. 3 постанови НКРЕКП від 30.09.2015р. №2498 суб`єкти господарювання були зобов`язані привести свою господарсько-виробничу договірну діяльність у відповідність з доданим до цієї постанови Типовим договором в тримісячний строк з дня набрання постановою чинності.

Відповідно до вимог п.2 глави 1 розділу VI Кодексу ГРС, доступ побутових споживачів до ГРМ для споживання природного газу надається за умови та на підставі укладеного між Оператором ГРМ та споживачем договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015р. №2498, в порядку визначеному цим розділом.

Відповідно до вимог п. 3 глави 3 цього розділу, договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням ст. ст. 633, 634, 641, 642 ЦК України за формою Типового договору. Оператор ГРМ зобов`язаний розмістити редакцію підготовленого ним договору та роз`яснення щодо його укладення та приєднання споживачів до цього договору на головній сторінці свого вебсайту, а також в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності.

Але, виконавець послуги - Оператор ГРМ свою редакцію договору не підготував, а на головній сторінці свого вебсайту та в газеті «Рідне Прибужжя» №53 (3392) від 31.12.2015р. оприлюднив затверджену постановою НКРЕКП від 30.09.2015р. №2498 форму Типового договору, додану до цієї постанови згідно її п.1. Саме до умов цього додатку неодноразово пропонувалось приєднатися споживачам, як до договору Оператора ГРМ, шляхом підписання наданої заяви-приєднання (додатки 3, 4, 5).

Тобто, посилаючись на п.4 глави 3 розділу VI Кодексу ГРС, відповідач безпідставно вважає цей додаток до затвердженої постанови НКРЕКП від 30.09.2015р. №2498 підготовленим саме ним публічним договором приєднання. При цьому, фактом приєднання до умов цього договору відповідач вважає вчинення споживачем будь-яких дій, що передбачені п.7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРС, тобто, документально підтверджене споживання наданого природного газу та/або оплату рахунків Оператора ГРМ (додатки 3, 4, 5). Варто зазначити, що окремі рахунки впроваджені Оператором ГРМ лише з 01.01.2020р. (додаток 8).

Проте, за змістом глави 1 та глави 3 розділу VI Кодексу ГРС, договір розподілу природного газу, як правочин, мав бути підготовлений відповідачем згідно Закону Україні «Про житлово-комунальні послуги» лише за формою Типового договору, затвердженого постановою НКРЕКП №2498 (додаток 1), тому вони не мають бути та не є тотожними.

Також вказував, що у вересні 2020 року, на його вимоги згідно з п.4 глави 3 розділу VI Кодексу ГРС, було отримано завірену уповноваженою особою АТ «ОГС «Миколаївгаз» письмову форму договору розподілу природного газу (додаток 6). Відповідно до п.п. 1.1, 1.3 цього договору він є публічним договором приєднання, укладеним згідно ст.ст. 633, 634, 641, 642 ЦК України, та відповідно до п. 1.2 його умови однакові для всіх споживачів України.

Проте, отриманий від відповідача, договір розподілу природного газу не відповідає вимогам ч. 2 ст. 633 ЦК України, тому що умови п.п. 3.3, 4.2, 5.2, 6.5, 6.8 цього договору стосуються лише споживачів, що не є побутовими. Тобто, умови наданого Оператором ГРМ договору не є однаковими для всіх споживачів, як це зазначено в п. 1.2.

Відповідно до частини 6 ст. 633 ЦК України, умови публічного договору, які суперечать частини 2 цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні виконанні публічного договору, є нікчемними.

До того ж, умови цього договору суперечать отриманій Оператором ГРМ ліцензії на право провадження господарської діяльності по розподілу природного газу, тому що вони повинні розповсюджуватися не на всіх споживачів України, як це зазначено в його п. 1.2, а лише на споживачів в межах міста Миколаєва та Миколаївської області.

Виходячи з вказаного, побутові споживачі міста Миколаєва та Миколаївської області не мають права приєднуватися й в цілому до умов цього договору, як цього вимагає частина 1 ст. 634 ЦК України для договорів приєднання.

Крім того, частиною 1 ст. 630 ЦК України встановлено, що лише окремі умови договору визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду. Згідно частини 2 ст. 627 ЦК України в договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до частини 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо отриманий від відповідача договір не відповідає вимогам ст. ст. 633, 634 ЦК України, його оприлюднення Оператором ГРМ є неправдивою інформацією.

Згідно з п.2 частини 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною та юридичною особами повинен вчинятися у письмовий формі. Тому посилання відповідача на п.4 глави З розділу VI Кодексу ГРС, що двостороннього підписання сторонами письмової форми договору не потрібно (додатки 3, 4, 5), не відповідає вимогам ЦК України та є ще однією неправдивою інформацією.

Це посилання відповідача на завідомо неправдиву інформацію вводить споживачів в оману та спонукає їх дати згоду на здійснення неналежного договору.

Відповідно до частини 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно частини 2 цієї статті, сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з виконанням такого правочину.

Відповідно до частини 3 ст. 633 ЦК України виконавець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору. До того ж, неоднакові для всіх споживачів умови наданого відповідачем договору порушують вимоги частини 2 ст. 40 Закону України «Про ринок природного газу» щодо забезпечення принципу недискримінації під час укладення договорів із замовниками (споживачами).

Проте, таке порушення вимог закону щодо недискримінації та ненадання переваги одному споживачеві перед іншим підтверджується отриманням юридичною особою - суб`єктом господарювання (тобто, не побутовим споживачем) від Оператора ГРМ завіреної письмової форми договору ще в січні 2016р. (додаток 7), тоді як позивачу письмова форма договору надана в вересні 2020р. (додаток 6), після неодноразових звернень згідно п.7.3.3 затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015р. №2498 Типового договору.

Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» установлено, що забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Згідно частини 2 цієї статті, нею є така підприємницька практика, яка спонукає споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання неправдивої чи неповної інформації. Такий правочин є недійсним згідно частини 6 цієї статті.

До того ж, частиною 2 ст. 12 цього Закону установлено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями виконавець послуг зобов`язаний надати споживачеві документ, який засвідчує факт укладання договору і є підставою для виникнення взаємних прав та обов`язків. Згідно частини 6 цієї статті, якщо споживачеві не надано документ, який засвідчує факт такого правочину, цей правочин не є підставою для виникнення обов`язків для споживача та виконавець повідомляється про недійсність договору й повинен повернути споживачеві одержані кошти. Зазначені вимоги ст. ст. 12, 19 цього Закону в договорі не враховані, що є порушенням норм ст. ст. 627, 630 ЦК України.

Після 01.07.2015 послуги розподілу (доставки) природного газу отримуються споживачами через газорозподільну мережу одного виконавця - Оператора ГРМ, згідно наданої йому ліцензії (додаток 2). Відповідач реалізує послугу розподілу (доставки) газу поза своїми офісними приміщеннями, але до цього часу не надав позивачу документ, який відповідає чинному законодавству та засвідчує факт укладення належного договору.

Також зазначав, що ЦК України, Закони України «Про житлово-комунальні послуги», «Про ринок природного газу», «Про захист прав споживачів» мають вищу юридичну силу ніж затверджені Регулятором нормативно-правові акти, яким є Кодекс ГРС.

Законодавством, Кодексом ГРС та постановою НКРЕКП №2498 від 30.09.2015р. відповідальність за підготовлення та укладення з побутовими споживачами договорів розподілу природного газу покладена на Оператора ГРМ. Тому, саме з вини відповідача з 01.07.2015р. до цього часу не укладено з позивачем належного договору розподілу газу.

Виходячи з вищевикладеного, Оператор ГРМ не вправі спонукати побутових споживачів, як він це робить (додатки 3, 4. 5), надавати йому заяви про приєднання до договору розподілу природного газу, тому що договору, який би відповідав чинному законодавству, Оператор ГРМ фактично не готував, не оприлюднив та не уклав.

Також вказував, що сплата рахунків та/або документальне підтвердження споживання природного газу чи вчинення споживачем будь-яких інших дій засвідчує лише його бажання отримувати замовлений в постачальника газ через газорозподільну мережу, яку має лише один виконавець послуг розподілу газу згідно наданої йому ліцензії (додаток 2), та від якої споживач не може відмовитись. Але, це не є, та й не може бути, фактом приєднання споживача до умов неналежного договору, якого не було підготовлено та укладено з вини Оператора ГРМ завдяки недбалому ставленню до обов`язку підготувати та укласти з побутовим споживачем такий договір, який би відповідав чинному законодавству.

Таким чином, вказані дії (бездіяльність) відповідача є порушенням п. п. 3, 4, 5 частини 1 ст. 21 та ст. ст. 12,19 Закону України «Про захист прав споживачів».

27 лютого 2023 року позивачем подана заява з обґрунтуванням розміру та підстав відшкодування моральної шкоди в розмірі 2500 грн, а також уточнено розмір судових витрат, які складаються з поштових витрат на суму 181,50 грн, витрат на транспортні переїзди до м. Миколаєва в вересні 2022 року на суму 1810,24 грн, компенсації відриву від звичайних занять 26.09.2022 року на суму 325 грн, витрат на роздруківку клопотань на суму 151 грн.

При цьому позивач посилався на те, що він завчасно прибув та знаходився в суді 26.09.2022р. для ознайомлення з матеріалами справи перед судовим засіданням, призначеним судом на 30.11.2022р., отримав під розпис копію ухвали суду від 24.01.2022р. про відкриття провадження в справі та повістку про виклик до суду в призначене судом засідання 30.11.2022р. Але не зміг з`явитися на виклики суду в судові засідання 20.07.2022р. та 30.11.2022р. в зв`язку з тим, що є внутрішньо переміщеною особою, та погіршенням стану здоров`я, про що 15.07.2022р. та 21.11.2022р. надіслав до суду поштою відповідні заяву та клопотання, роздруковане разом з відповіддю на відзив відповідача. За що ним згідно фіскальних та товарних чеків від 15.07.2022р., 04.10.2022р. та 21.11,2022р. відповідно сплачено 25,50 грн, 96,00 грн та 31,50 грн.

Компенсація позивачу відповідачем відриву від звичайних занять ґрунтується на нормі частини 2 ст. 138 ЦПК України та стосується явки в суд по справі 26.09.2022р.

Порядок розрахунку такої компенсації та її граничні розміри встановлено Постановою КМУ від 27.04.2006р. №590 (в редакції Постанови КМУ від 28.02.2018р. №155). Згідно цього розрахунку, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати в 2022 році 6500 грн, ця компенсація складає за 1 день відриву від звичайних занять 325 грн.

Згідно з нормою вказаної Постанови КМУ також компенсуються витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту, які були понесені сторонами відповідно до частини 1 ст. 138 ЦПК України, а саме - стороні, на користь якої судом було ухвалено рішення.

Вказані витрати на переїзд з м. Київ до м. Миколаїв (через м. Одеса) та в зворотньому напрямку складають (717,22+393,12+700,00)=1810,24грн.

Судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення позову з оплати позивачем роздруківки 04.10.2022р. клопотання і відповіді на відзив разом з додатками на суму 96.00грн та їх відправлення до суду 15, 18 та 21.11.2022р. поштою на суму (26.50+76.50+31.50)=134.50 грн , складають 230.50грн, а також за роздруківку 26.02.2023 та відправлення поштою 27.02.2023р. цієї заяви (55.00+47.00)=102.00грн, а всього 332,50грн.

Крім того, позивач, посилаючись на положення частин 1 і 2 ст. 23, ст.1167 ЦК України, роз`яснення, викладені в Постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. №4 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди", а також на те, що відповідач протягом тривалого часу (більше 7 років) безпідставно спонукає споживачів укласти оприлюднений відповідачем 31.12.2015р. та наданий йому 10.09.2020р. типовий договір розподілу природного газу та протиправно вважає цей договір укладеним з позивачем та існуючим справжнім та дійсним правочином (договором), в зв`язку з чим позивач вимушений був звернутися з цим позовом до суду та вивчати відповідні норми цивільного та процесуального права, Законів України "Про захист прав споживачів", "Про житлово-комунальні послуги", "Про ринок природного газу", Кодексу газорозподільних систем, Постанов НКРЕКП, КМУ та Пленуму ВСУ, робити аналіз судової практики тощо щодо спору з цього питання, це призвело до значної зміни стилю та ритму його життя в період 2020-2022р.р., тривалому моральному та фізичному перенапруженню та виснаженню з подальшим погіршенням стану здоров`я.

Враховуючи тривале порушення відповідачем цивільних прав, а також вік (70 років), стан здоров`я (ІЗС 2 ст., гіпертонія тощо), витрачений час на пошук та вивчення фахових питань права по цьому питанню, все це призвело до виникнення постійного стресу, зниженню імунітету, погіршенню самопочуття та захворюванню в квітні-грудні 2021 року COVID -19, вірусною пневмонією та синдромом вертебральної артерії з подальшим довготривалим та коштовним лікуванням та значними фізичними та моральними стражданнями та матеріальними витратами на обстеження та ліки.

Крім того, це призвело до втрати звичайних життєвих зв`язків, порушенню життєвого укладу, додаткових зусиль для організації свого життя на виробництві та в родині.

Виходячи з цього, позивач оцінив компенсацію за завдані АТ "ОГС "Миколаївгаз" з часу надання ним 10.09.2020р. оспорюваного Типового договору розподілу природного газу фізичні та моральні страждання з розрахунку 1000грн за кожен рік вирішення питання, тобто за 2,5 роки по цей час в 2500грн, яку вважає розумною та справедливою та такою, що лише частково компенсує завдані страждання та моральну шкоду.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» про захист прав споживачів відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що за адресою: АДРЕСА_1 відкрито особовий рахунок НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 . Отже, позивач є побутовим споживачем природного газу у вказаному будинку, що належить йому на праві власності, чого останній не заперечує.

Як убачається з постанови Миколаївського апеляційного суду від 18.01.2022 року по справі № 489/6026/21позивач не подавав заяви про припинення газопостачання та продовжував користуватися вказаними послугами, чим фактично приєднався до умов договору розподілу природного газу станом на 01 липня 2015 року.

Протягом 2018-2019 року відповідачем неодноразово у відповідь на певні звернення позивача, пропонувалося укласти Договір розподілу природного газу, зокрема, шляхом надання підписаної споживачем заяви-приєднання за формою, яка надсилалася на його адресу. Позивачем вказані заяви підписані не були, що не заперечувалося сторонами по справі.

На запит позивача, АТ «Миколаївгаз» надіслав 10.09.2020 року Типовий договір розподілу природного газу, зі змісту якого вбачається, що він відповідає змісту Типовий договір розподілу природного газу, який затверджено Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 № 2498.

Взаємовідносини між газопостачальником, газорозподільним підприємством, газотранспортним підприємством та споживачами природного газу регулюються Законом України від 09 квітня 2015 року «Про ринок природного газу» (далі - Закон № 329-VIII), Кодексом ГРМ, Правилами № 2496, Типовим договором розподілу природного газу, затвердженим постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2498 (далі - типовий договір № 2498), Типовим договором № 2500 та іншими нормативно-правовими актами України.

Згідно з пунктами 23, 37 частини першої статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) побутовий споживач - фізична особа, яка придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх жилих приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність; споживач - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини.

Частинами першою - третьою статті 18 цього Закону передбачено, що приладовий облік природного газу здійснюється з метою отримання та реєстрації достовірної інформації про обсяги і якість природного газу під час його транспортування, розподілу, постачання, зберігання та споживання.

Приладовий облік природного газу здійснюється з метою визначення за допомогою вузла обліку природного газу обсягів його споживання та/або реалізації, на підставі яких проводяться взаєморозрахунки суб`єктів ринку природного газу.

Постачання природного газу споживачам здійснюється за умови наявності вузла обліку природного газу. Побутові споживачі у разі відсутності приладів обліку природного газу споживають природний газ за нормами, встановленими законодавством, до термінів, передбачених у частині першій статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

27 листопада 2015 року набув чинності Кодекс газорозподільних систем, пунктом 7 Глави 3 Розділу VI якого встановлено, що фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка Оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу.

У пунктах 1, 2, 3 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вказано, що цей Кодекс розроблений відповідно до Закону України «Про ринок природного газу».

Цей Кодекс визначає взаємовідносини оператора ГРМ із суб`єктами ринку природного газу, а також визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газорозподільних систем. Дія цього Кодексу поширюється на операторів ГРМ, замовників доступу та приєднання до газорозподільної системи, споживачів (у тому числі побутових споживачів), об`єкти яких підключені до газорозподільних систем, та на їх постачальників. Крім того, цим Кодексом регулюються взаємовідносини: між оператором ГРМ і газодобувними підприємствами та виробниками біогазу або інших видів газу з альтернативних джерел, які підключені (приєднуються) до газорозподільної системи; між оператором ГРМ та несанкціонованими споживачами, які втручаються в роботу газорозподільної системи, у тому числі шляхом самовільного під`єднання несанкціонованого газопроводу.

Основні засади комерційного обліку природного газу в ГРМ врегульовані в пунктах 1-5 глави 1 розділу ІХ Кодексу ГРМ, главою 4 розділу ІХ Кодексу ГРМ врегульовано порядок комерційного обліку газу по об`єктах побутових споживачів (населення), а у розділі Х Кодексу ГРМ вказано особливості приладового обліку природного газу.

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою НКРЕКП 30 вересня 2015 р. №2494, Оператор ГРМ суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Відповідно до пункту 2 глави 1 розділу VI Кодексу ГРМ доступ споживачів, у тому числі побутових споживачів, до ГРМ для споживання природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та оператором ГРМ (до ГРМ якого підключений об`єкт споживача) договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору № 2498, в порядку, визначеному цим розділом.

Пунктом 1 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ передбачено, що договір розподілу природного газу має бути укладений оператором ГРМ з усіма споживачами, у тому числі побутовими споживачами, об`єкти яких в установленому порядку підключені до/через ГРМ, що на законних підставах перебуває у власності чи користуванні оператора ГРМ. Споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРМ та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт. Здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем за відсутності укладеного договору розподілу природного газу не допускається.

Пунктом 1 глави 5 розділу VI Кодексу ГРМ визначено, що споживання (відбір) природного газу з газорозподільної системи за наявності укладеного договору розподілу природного газу між споживачем та оператором ГРМ здійснюється за умови: включення споживача до Реєстру споживачів будь-якого постачальника на відповідний розрахунковий період; забезпечення споживачем своєчасних розрахунків з оператором ГРМ відповідно до умов договору розподілу природного газу.

Посилання позивача на те, що його будинок не обладнаний комерційним вузлом обліку, а лише лічильником природного газу, що унеможливлює його приєднання до Договору розподілу природного газу, який містить відповідне поняття є наслідком хибного тлумачення норм права і не може бути підставою для задоволення його позовних вимог.

Постановою НКРЕКП № 2498 від 30.09.2015 року «Про затвердження Типового договору розподілу природного газу» затверджено Типовий договір розподілу природного газу. Умови типового договору однакові для всіх споживачів України та розроблені відповідно до Закону України «Про ринок природного газу» і Кодексу Газорозподільних систем.

Проаналізувавши положення ст. 633, 634 ЦК України та статті 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів», суд дійшов висновку, що на правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі, розповсюджується також дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України за формою Типового договору розподілу природного газу. Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2498 було затверджено Типовий договір розподілу природного газу. (далі Типовий договір). Договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному вебсайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору.

Фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка Оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу (п.7 гл.3 р. VI Кодексу).

Фактично, в обґрунтування своїх позовних вимог про визнання Типового договору розподілу природного газу нікчемним позивач посилається на те, що його умови як умови публічного договору є неоднаковими для всіх споживачів, адже перелічені пункти цього договору регулюють відносини не тільки з побутовими споживачами, яким він є, а і з споживачами природного газу, які не є побутовими.

Але з аналізу умов даного Договору вбачається, що його умови є однаковими для всіх споживачів, як побутових у відповідних пунктах договору, так і для не побутових, отже жодним чином не суперечать вимог ч.2 ст. 633 ЦК України і не мають дискримінаційного характеру по відношенню до позивача як побутового споживача.

Посилання позивача в позові на невідповідність умов цього Договору вимогам чинного законодавства також не містять належного обґрунтування, а є наслідком невірного тлумачення позивачем норм права, а тому суд першої інстанції дійшов висновку що відсутні підстави для визнання цього договору нікчемним.

Що стосується посилання позивача, що відповідач не мав права оприлюднювати Типовий договір на своєму сайті, а мав самостійно скласти свій власний Договір розподілу, а не визначати його як Типовий згідно додатку до Постанови НКРЕКП то такі твердження також не ґрунтуються на вимогах закону та не призводять до недійсності оспорюваного договору.

Проаналізувавши положення ст. 230 ЦК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним як такого, що укладено позивачем під впливом обману з боку відповідача, оскільки факт обману не було доведено позивачем жодним належним та допустимим доказом, необґрунтовано і належним чином взагалі в яких саме діях відповідача містяться ознаки обману (які повідомлено відомості, які не відповідають дійсності; які заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; які замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину) як при надісланні позивачу як споживачу природного газу примірника Типового договору, так і взагалі пропозиції щодо приєднання до його умов.

Проаналізувавши положення ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд зазначив, що як умови оспорюваного Договору, так і дії відповідача щодо його оприлюднення не містять неправдивої інформації та інші ознаки нечесної підприємницької практики в розумінні положень ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», а отже не можуть бути визнанні судом недійсними з тих підстав, на які посилається позивач.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції не вбачав підстав і для задоволення позову в частині визнання протиправними дії (бездіяльність) АТ «ОГС «Миколаївгаз» по невиконанню вимог законодавства та нормативно-правових актів щодо укладення з ОСОБА_1 на підставі чинного законодавства належного договору розподілу природного газу, а також його дії по оприлюдненню неправдивої на думку позивача інформації, що вводить споживачів в оману та спонукає їх дати згоду на здійснення неналежного (недійсного) правочину (договору) як безпідставних та необґрунтованих.

Оскільки вимоги позову про відшкодування моральної шкоди заявлені як наслідок встановлення порушення його прав споживача, а такого судом не встановлено, то у їх задоволенні також суд відмовив.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що при розгляді справи судом першої інстанції невірно встановлено підстави позову, а також неповно та неправильно з`ясовані обставини, які мають значення для справи, неповно та неправильно проведено дослідження та оцінка наявних в матеріалах справи письмових доказів, неправильно визначено правовідносини сторін згідно встановлених судом обставин справи, а також не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими. Висновки суду в мотивувальній частині рішення не відповідають обставинам справи та ним неправильно застосовано норми матеріального права та ухвалено необґрунтоване рішення.

Вказує, що судом не з`ясовано, що домогосподарство позивача було приєднано до газорозподільної мережі з 1985 року та на протязі 30 років, до липня 2015 року, отримувало природний газ на підставі належних договорів з виконавцем послуг постачання газу.

Судом не досліджено та не дано правової оцінки діям відповідача щодо невиконання п. 3 постанови НКРЕКП (далі - Регулятор) від 30.09.2015р. №2498, згідно якого саме на відповідача було покладено обов`язок привести свої договірні відносини зі споживачами у відповідність до вимог Типового договору №2498, тобто розробити та укласти із Позивачем новий договір, який відповідає вимогам ЦК України та Законів України "Про ринок природного газу", "Про житлово-комунальні послуги", "Про захист прав споживачів".

Крім того, судом не надано правової оцінки неодноразовим твердженням відповідача, що укладання договору "не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору" (а.с.6-9), що не відповідає вимогам пункту 2 частини 1 ст. 208 ЦК України, а також тій обставині, що він майже 5 років - до вересня 2020р. - на цих підставах відмовляв позивачу (а.с. 11-12) у наданні письмової форми договору. Тоді як іншім, непобутовим споживачам, ним надано таку підписану та завірену письмову форму договору ще 01.01.2016р. (а.с.13-14), що суд не оцінює як дискримінацію згідно ст.40 Закону України "Про ринок природного газу".

Вважає, що судом зроблено хибний висновок, що позов ґрунтується на відсутності в точці розмежування комерційного вузла обліку газу (далі - КВОГ), чого в обґрунтуванні підстав та обставин позову немає.

Аналізуючи терміни у п.п.23, 37 частини 1 ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу" судом помилково розтлумачено, що споживаючі підприємці та юридичні особи не відрізняються від побутових споживачів по меті придбання та розподілу газу, тобто вони є різними групами споживачів. На підставі цього судом зроблено неправильний висновок, що умови оспорюваного договору є однаковими для всіх споживачів.

Судом не було досліджено та з`ясовано, що, як вбачається зі змісту позовної заяви, підставою позову є невідповідність умов оспорюваного публічного договору приєднання вимогам частини 2 ст. 633 ЦК України. Тобто, умови цього договору не є однаковими для всіх споживачів, як сторін договору, що робить його умови нікчемними, а сам договір недійсним в силу частини 6 цієї статті. Це унеможливлює приєднання споживачів до цього договору в цілому, як вимагає ст. 634 ЦК України.

Зі змісту неодноразово отриманих в 2018-2020р.р. листів відповідача (а.с.6-9) та змісту його заперечень до позову у відзиві (а.с.44-47) вбачається, що дії відповідача з оприлюднення та надання побутовому споживачу договору, умови якого не є однаковими для всіх споживачів, приєднаних раніше до газорозподільної мережі м. Миколаєва (до 2015р.), мають ознаки умисних дій.

Також вважає, що судом першої інстанції не з`ясовано та не надано правової оцінки тій обставині, що внаслідок цих дій відповідача порушено право позивача на правову визначеність щодо того, які саме умови цього договору відносяться до нього та які права та обов`язки йому надано.

Наслідком цього з`явились його звернення та скарги, як й інших побутових споживачів, до Регулятора та до суду з подальшим внесенням Регулятором за результатами розгляду цих звернень і скарг, а також рішень інших судів з подібних питань (справа №161/11800/19), змін до відповідних умов Типового договору розподілу природного газу №2498.

Вказує, що судом не розглянуто докази, що п.2 постанови НКРЕКП від 29.07.2020р. №1469 внесені зміни до п.п. 6.3, 6.5, 6.6 цього договору №2498 (а.с.23-31). А п.2 постанови НКРЕКП від 06.11.2020р. №2033 внесені зміни до п.5.3 Типового договору №2498 (а.с.23-31).

Отже, на думку апелянта, ствердження суду у мотивувальної частині рішення, що позивач не вказав на захист якого порушеного права направлено позов та відсутня вина відповідача, є цілком необґрунтованими та безпідставними.

Вважає, що судом зроблено неправильний висновок, що позивач приєднався до договору шляхом відбору газу із мережі та сплатою послуг за газ та його розподіл, а не тому, що згідно ст.634 ЦК України не може запропонувати свої умови Договору.

Зазначає, що суд необґрунтовано не взяв до уваги положення ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції (послуг) споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Саме така нечітка, незрозуміла та двозначна інформація запропонована Відповідачем в оспорюваному Договорі.

На думку апелянта, не має сумніву, що викладені відповідачем у договорі розподілу природного газу незрозумілі та неоднозначні умови для різних груп споживачів, є такими обставинами, що мають істотне значення для такої вразливої групи, як побутові споживачі.

Відповідно до частини 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", правочин, здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсним.

Факт не підписання позивачем заяви-приєднання до оспорюваного договору або відбір ним природного газу з газорозподільної мережі та сплата рахунків за газ чи його розподіл не заперечує і не заперечує тим обставинам, що умови спірного договору не розповсюджуються на всіх споживачів України відповідно до його п.1.2, а лише в межах наданої відповідачу ліцензії, а також тому, що ці умови не є однаковими для всіх приєднаних до газорозподільної мережі споживачів, як вказує суд в мотивувальній частині рішення.

Отже, висновок суду, що дії відповідача не містять неправдивої інформації або замовчують її, а також не мають інших ознак нечесної підприємницької практики в розумінні положень цієї статті, є наслідком хибного тлумачення судом норм права і не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відмова суду у задоволенні позовних вимог на підставі того, що оспорюваний Договір відповідає умовам Типового договору розподілу природного газу №2498 та Кодексу ГРМ №2494, затвердженими Регулятором, теж є необґрунтованою та помилковою.

Зазначає, що згідно підстав та обставин, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив, та доданих до них письмових доказів, оспорюваний договір не відповідає вимогам ЦК України, Законів України "Про ринок природного газу", "Про житлово- комунальні послуги" та "Про захист прав споживачів", які мають вищу юридичну силу, ніж затверджені Регулятором Типовий договір розподілу природного газу №2498 та Кодекс ГРМ №2494.

Таким чином, при розгляді і вирішенні справи судом не збережено об`єктивності і неупередженості та необґрунтовано не встановлено порушення прав та інтересів позивача.

Позивачем пред`явлено в суд вимога на захист свого цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, тому рішення суду про відмову в задоволенні такої вимоги не відповідає ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо ефективного способу захисту порушеного права.

Посилаючись на викладене, просив скасувати рішення суду від 04.05.2023 року і ухвалити нове рішення або змінити рішення з задоволенням позовних вимог в повному обсязі.

При ухваленні рішення про задоволення позовних вимог, одночасно вирішити питання згідно п. 3 позову щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди та судових витрат відповідно до розрахунків у заяві від 27.02.2023р. з урахуванням судових витрат на проїзд з м. Києва і в зворотньому напрямку для явки в судове засідання 04.05.2023р. та надсилання апеляційної скарги (додатки 2, 3).

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі такими, що не заслуговують на увагу.

Посилання, що за адресою: АДРЕСА_1 відкрито особовий рахунок НОМЕР_1 на ім`я позивача. Факт приєднання позивача до умов договору розподілу природного газу станом на 01 липня 2015 року підтверджується Постановою Миколаївського апеляційного суду від 18.01.2022 року по справі № 489/6026/21, з якої вбачається, що позивач не подавав заяви про припинення газопостачання та продовжував користуватися вказаними послугами, чим фактично приєднався до умов договору розподілу природного газу станом на 01.07.2015.

Проаналізувавши положення п.2 глави1 розділу VI, п. 1 глави 3 розділу VI, п. 7 Глави 3 Розділу VI Кодексу ГРМ, постанови НКРЕКП № 2498 від 30.09.2015 року «Про затвердження Типового договору розподілу природного газу», ст. 633, 634 ЦК України, Закону України «Про ринок природного газу», Кодексу Газорозподільних систем, зазначає, що договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України за формою Типового договору розподілу природного газу. Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2498 було затверджено Типовий договір розподілу природного газу, (далі - Типовий договір). Договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному вебсайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору.

Посилання на те, що з аналізу умов договору розподілу вбачається, що його умови є однаковими для всіх споживачів, як побутових - у відповідних пунктах договору, так і для непобутових, отже жодним чином не суперечать вимог ч.2 ст. 633 ЦК України і не мають дискримінаційного характеру по відношенню до позивача як побутового споживача.

Посилання позивача в позові на невідповідність умов цього Договору вимогам чинного законодавства також не містять належного обґрунтування, а є наслідком невірного тлумачення позивачем норм права, що свідчить про відсутні підстав для визнання договору нікчемним.

Що стосується посилання позивача, на те, що відповідач не мав права оприлюднювати Типовий договір на своєму сайті, а мав самостійно скласти свій власний Договір розподілу, а не визначати його як Типовий згідно додатку до Постанови НКРЕКП, то дані твердження не ґрунтуються на вимогах закону та не призводять до недійсності оспорюваного договору.

До того ж, скаржник не вказав на захист якого порушеного права направлено цей позов, адже посилання лише на те, що оспорюваний договір розподілу природнього газу регулює правовідносини між різними категоріями споживачів природнього газу не свідчить про порушення тим самим його прав як споживача цих послуг, за умови належного двостороннього виконання сторонами його умов в межах, що регулюються цим Договором, та положень діючого законодавства у сфері відносин з розподілу газу побутовим споживачам.

Проаналізувавши положення ст. 230 ЦК України, вважає, що відсутні підстави для визнання оспорюваного договору недійсним, адже позивачем факт обману не доведено жодними належними та допустимими доказами.

Щодо нечесної підприємницької діяльності, умови оспорюваного договору, як і дії відповідача щодо його оприлюднення не містять неправдивої інформації та інші ознаки нечесної підприємницької практики в розумінні положень ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» - отже не можуть бути визнаними недійсними з тих підстав, на які посилається позивач.

Таким чином, беручи до уваги зазначене, відповідач вважає безпідставними доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, адже відповідач не порушував будь-які права споживача що, є підставою для відмови в задоволенні апеляційної скарги.

В судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Представник відповідача не визнала доводи апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, надавши пояснення аналогічні змісту відзиву на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Так під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника. Підставами позову згідно зі ст. 175 ЦПК України, які суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачів.

Як убачається з позовної заяви, з якою ОСОБА_1 звернувся до суду, він просив визнати нікчемними пункти 3.3, 4.2, 5.2, 6.5, 6.8 договору розподілу природного газу, як такі, що не відповідають вимогам ч.2 ст. 633 ЦК України. В зв`язку з цим, а також тим, що він вводить споживачів в оману шляхом надання неправдивої інформації, визнати цей договір недійсним в цілому, а також визнати протиправними дії (бездіяльність) АТ «ОГС «Миколаївгаз» по невиконанню вимог законодавства та нормативно-правових актів щодо укладення з ним на підставі чинного законодавства належного договору розподілу природного газу та по оприлюдненню неправдивої інформації, що вводить споживачів в оману та спонукає їх дати згоду на здійснення неналежного (недійсного) правочину (договору).

Взаємовідносини між сторонами у даній справі регулюються ЦК України, Законом України від 09 квітня 2015 року «Про ринок природного газу», Законом України "Про житлово-комунальні послуги", Законом України «Про захист прав споживачів», Кодексом ГРМ, Правилами № 2496, Типовим договором розподілу природного газу, затвердженим постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2498 (далі - типовий договір № 2498), Типовим договором № 2500 та іншими нормативно-правовими актами України.

Згідно ст. 627 ЦК України, сторони відповідно до статті 6 цього Кодексу є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Розвиваючи ринкові відносини у сфері видобутку, транспортування та розподілу природного газу законодавцем було прийнято ряд законів, які звузили свободу сторін при укладенні договору на ринку природного газу, передбачену статтею 627 ЦК України, що відповідає суспільним інтересам формування ринкової економіки.

Одним з важливих законів, прийнятих на формування ринкових відносин у галузі добування, транспортування, постачання та розподілу природного газу є Закон України "Про ринок природного газу", який визначає правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатності цього ринку до інтеграції з ринками природного газу держав-сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу.

Законом України "Про ринок природного газу" визначено спеціальні вимоги до оператора газорозподільної системи, який є суб`єктом господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників) (пункт 17 статті 1 Закону). Так, відповідно до статті 37 цього Закону оператор газорозподільної системи відповідає за надійну та безпечну експлуатацію, підтримання у належному стані та розвиток (включаючи нове будівництво та реконструкцію) газорозподільної системи, якою він користується на законних підставах.

Згідно зі статтею 41 Закону України "Про ринок природного газу", регулятор затверджує кодекс газорозподільних систем за результатами консультацій із суб`єктами ринку природного газу.

Відповідно до ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 17 Закону України "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг", Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Регулятор), є постійно діючим незалежним державним колегіальним органом, метою діяльності якого є державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Регулятор здійснює державне регулювання шляхом: 1) нормативно-правового регулювання у випадках, коли відповідні повноваження надані Регулятору законом; 2) ліцензування діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг. Регулятор розробляє та затверджує нормативно-правові акти, зокрема: ліцензійні умови провадження господарської діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг; кодекси систем передачі та розподілу електричної енергії, газотранспортної та газорозподільних систем, кодекси газосховищ та установки LNG, підготовлені операторами, та ініціює внесення змін до них.

Отже, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг є уповноваженим державою органом, який здійснює визначення ліцензійних умов провадження господарської діяльності в сфері надання послуг з розподілу природного газу та наділена компетенцією прийняття нормативно-правових актів (кодексів газорозподільних систем), які є обов`язковими для виконання учасниками ринку природного газу, діяльність яких ліцензується зазначеним державним органом.

На виконання вимог статті 41 Закону України "Про ринок природного газу" Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, постановою №2494 від 30.09.2015 затвердила Кодекс газорозподільних систем (далі - Кодекс ГРС), який зареєстровано Міністерством юстиції України 06.11.2015 №1379/27824. Вимоги Кодексу ГРС є обов`язковими для виконання всіма операторами газорозподільних систем, як складова частина умов їх ліцензійної діяльності, що також визначено Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №201 від 16.02.2017 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності на ринку природного газу", якою визначено обов`язкові ліцензійні умови для провадження господарської діяльності як із транспортування природного газу, так з розподілу природного газу.

Зокрема, газорозподільна система ліцензіата - це об`єкти газорозподільної системи, що на законних підставах перебувають у власності чи користуванні здобувача ліцензії/ліцензіата (у тому числі на праві господарського відання, користування чи експлуатації), та які знаходяться в межах місць провадження господарської діяльності, а засобом провадження діяльності є газорозподільна система, що на законних підставах перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації здобувача ліцензії/ліцензіата, якою здійснюється розподіл природного газу (пункт 1.3 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного газу).

Відповідно до пунктів 1, 2 глави 1 розділу VI Кодексу ГРМ суб`єкти ринку природного газу (у тому числі споживачі), які в установленому законодавством порядку підключені до газорозподільних систем, мають право на отримання/передачу природного газу зазначеними газорозподільними системами за умови дотримання ними вимог цього Кодексу та укладення договору розподілу природного газу. Доступ споживачів, у тому числі побутових споживачів, до ГРМ для споживання природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та Оператором ГРМ (до ГРМ якого підключений об`єкт споживача) договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2498 (далі типовий договір розподілу природного газу), в порядку, визначеному цим розділом.

Згідно п.1 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ договір розподілу природного газу має бути укладений Оператором ГРМ з усіма споживачами, у тому числі побутовими споживачами, об`єкти яких в установленому порядку підключені до/через ГРМ, що на законних підставах перебуває у власності чи користуванні Оператора ГРМ. Споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРМ та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з Оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт. Здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем за відсутності укладеного договору розподілу природного газу не допускається.

Зазначеним нормативним актом обов`язок укладання договору розподілу природного газу покладено як на позивача, як споживача послуги, так і на відповідача, а не виключно на відповідача як помилково зазначає позивач в позові та в апеляційній скарзі.

Передбачена п. 3 постанови НКРЕКП від 30.09.2015р. №2498 необхідність суб`єктам господарювання, що здійснюють діяльність на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, привести свої договірні відносини у відповідність до вимог Типового договору розподілу природного газу в тримісячний строк з дати набрання чинності цією постановою, конкретизує строки виконання покладених на цих суб`єктів господарювання обов`язків, однак, не звільняє споживачів від покладеного також і на них обов`язку укласти договір розподілу природного газу з Оператором ГРМ.

Також, є обов`язковим дотримання форми такого договору, яка повинна відповідати формі Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2498.

Отже, сторони спору у даній справі зобов`язані укласти договір розподілу природного газу в порядку, визначеному розділом VI Кодексу ГРМ, при цьому обов`язок укладання договору покладено в рівній мірі на обидві сторони договору.

Відповідно до п.3 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ, договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України за формою Типового договору розподілу природного газу. Оператор ГРМ зобов`язаний на головній сторінці свого вебсайту, а також в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності, та власних центрах обслуговування споживачів розмістити редакцію договору розподілу природного газу та роз`яснення щодо укладення та приєднання споживача до договору розподілу природного газу.

Договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному вебсайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору. На письмову вимогу споживача Оператор ГРМ зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дати отримання такого письмового звернення надати споживачу підписану уповноваженою особою Оператора ГРМ письмову форму договору розподілу природного газу (п.4 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ).

Для забезпечення приєднання до договору розподілу природного газу всіх фактично підключених до/через ГРМ споживачів (у тому числі побутових споживачів) Оператор ГРМ в установленому цією главою порядку направляє кожному споживачу супровідним листом за формою додатка 3 до типового договору розподілу природного газу сформовану заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу з персоніфікованими даними споживача та його об`єкта, що складається за формою додатка 1 (для побутових споживачів) або додатка 2 (для споживачів, що не є побутовими) до типового договору розподілу природного газу. Оператор ГРМ може надати споживачу підписану його уповноваженою особою письмову форму договору розподілу природного газу. Персоніфіковані дані мають бути достатніми для проведення розрахунків, зокрема мають містити: присвоєний споживачу персональний ЕІС-код як суб`єкту ринку природного газу та за необхідності ЕІС-код його точки (точок) комерційного обліку; величину приєднаної потужності об`єкта споживача; перелік комерційних вузлів обліку (за їх наявності); акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, що складається з урахуванням вимог цього Кодексу; групу споживання та планові місячні об`єми споживання побутового споживача у розрізі 12 календарних місяців, що визначаються відповідно до вимог цього Кодексу (норма застосовується щодо побутових споживачів з лічильником газу); норми споживання природного газу у розрізі 12 календарних місяців (норма застосовується щодо побутових споживачів без лічильника газу); розрахунок втрат і витрат природного газу (за необхідності щодо споживачів, які не є побутовими). У разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач не має права використовувати природний газ із ГРМ та має подати до Оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт (п.5 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ).

Крім того, відповідно до п.7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка Оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Пунктом 2 частини1 ст. 208 ЦК України дійсно передбачено, що правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі.

Проте, відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Сукупний аналіз зазначених норм права свідчить про можливість укладання сторонами договору у порядку, визначеному розділом VI Кодексу ГРМ, шляхом опублікування Оператор ГРМ на головній сторінці свого вебсайту, а також в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності, та розміщення на власних центрах обслуговування споживачів редакції договору розподілу природного газу та роз`яснення щодо укладення та приєднання споживача до договору розподілу природного газу та підписання споживачем заяви-приєднання до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному вебсайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу.

Зазначений порядок з урахуванням положень ст. 207 ЦК України не суперечить положенням п.2 ч.1 ст. 208 ЦК України щодо письмової форми договору, як помилково зазначає позивач в апеляційній скарзі, так як зміст договору фіксується в кількох документах, а саме: договорі розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному вебсайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, а також в заяві-приєднання, в якій зазначаються необхідні та достатні для укладання договору персоніфіковані дані споживача.

Не суперечить вказаний порядок укладення договору також положенням ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції від 10.11.2015р., на який посилається позивач в позовній заяві, і який передбачав обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Матеріалами справи встановлено, що позивач є споживачем природного газу у будинку за адресою: АДРЕСА_1 та на його ім`я відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . До прийняття Закону України «Про ринок природного газу» він користувався послугою з газопостачання на підставі укладеного в письмовій формі на три роки договору про надання послуг з газопостачання № 1/40044 від 28.02.2013р.

Після прийняття Закону України «Про ринок природного газу», не зважаючи на розміщення відповідачем на офіційному вебсайті Типового договору розподілу природного газу та направлення позивачу сформованої заяви-приєднання, позивач не підписував та не надавав відповідачу заяви-приєднання до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу. Проте, не направляв він також заяви про припинення газопостачання та продовжував користуватися вказаними послугами, чим фактично приєднався до умов договору розподілу природного газу станом на 01 липня 2015 року.

Протягом 2018-2019 року відповідачем неодноразово у відповідь на певні звернення позивача, пропонувалося укласти Договір розподілу природного газу, зокрема, шляхом надання підписаної споживачем заяви-приєднання за формою, яка надсилалася на його адресу. Позивачем вказані заяви підписані не були, що не заперечувалося сторонами по справі.

На запит позивача, АТ «Миколаївгаз» надіслав 10.09.2020 року завірену уповноваженою особою АТ» ОГС «Миколаївгаз» письмову форму договору розподілу природного газу, зі змісту якого вбачається, що він відповідає змісту Типового договору розподілу природного газу, який затверджено Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 № 2498.

В п.1.2 даного договору зазначено, що умови цього договору однакові для всіх споживачів України та розроблені відповідно до Закону України «Про ринок природного газу» і Кодексу ГРМ. Проте в п.1.4 договору зазначено, що Оператором ГРМ є оператор газорозподільної системи в особі Акціонерного Товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз», що здійснює розподіл природного газу на підставі ліцензії на розподіл природного газу, газу(метану) вугільних родовищ, виданої постановою НКРЕКП від 29.06.2017 №853 із змінами внесеними постановою НКРЕКП №944 від04.06.2019.

П. 1.4 Типового договору на відміну від розробленого на його основі договору відповідачем містить наступну інформацію: Оператор ГРМ - оператор газорозподільної системи в особі

________________________________________________________________, що

(найменування Оператора ГРМ)

здійснює розподіл природного газу на підставі ліцензії від _____________ року, виданої ___________________, серія ___, № ________.

Отже, направлений відповідачем позивачу договір хоча за формою і відповідає Типовому договору, затвердженому постановою НКРЕКП №2498, однак не є тотожним з ним, а отже є підготовленим відповідачем публічним договором приєднання.

Аналіз зазначених обставин спростовує доводи позивача, що відповідач, як виконавець послуги - Оператор ГРМ свою редакцію договору не підготував, а на головній сторінці свого вебсайту та в газеті «Рідне Прибужжя» №53 (3392) від 31.12.2015р. оприлюднив затверджену постановою НКРЕКП від 30.09.2015р. №2498 форму Типового договору, що умови цього договору суперечать отриманій Оператором ГРМ ліцензії на право провадження господарської діяльності по розподілу природного газу, так як вони повинні розповсюджуватися не на всіх споживачів України, як це зазначено в його п. 1.2, а лише на споживачів в межах міста Миколаєва та Миколаївської області.

Аналіз зазначених обставин свідчить також про те, що суд зробив правомірний висновок про те, що позивач приєднався до Договору шляхом відбору газу із мережі та сплатою послуг за газ та його розподіл, тому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо не згоди позивача з таким висновком суду.

З урахуванням викладеного, суд правомірно дійшов висновку про безпідставність позовних вимог про визнання протиправними дій (бездіяльності) відповідача по невиконанню вимог законодавства та нормативно-правових актів щодо укладення з позивачем на підставі чинного законодавства належного договору розподілу природного газу.

Отже матеріалами справи встановлено, що між сторонами укладено публічний договір приєднання.

Згідно ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. (ч.2,3,5 ст. 633 ЦК України).

Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними (ч.6 ст. 633 ЦК України).

Отже, публічний договір має місце в тих випадках, коли товари або послуги, що надаються внаслідок укладення такої угоди, призначені для одночасного користування великої кількості осіб, без будь-якої персоніфікації останніх. У такому разі передбачається, що підприємцю має бути все одно, перед ким саме здійснювати договірне зобов`язання, а тому відмова у його виконанні за загальним правилом виключається, а визначені ним види публічних договорів свідчать про те, що підприємець здебільшого є монополістом у тій чи іншій галузі, тобто має виключне право на здійснення конкретного виду діяльності, яку пропонує споживачу, зокрема, постачання газу. Таким чином, визначальною рисою віднесення цивільно-правового договору до публічного є встановлення публічного характеру діяльності, яку провадить підприємець, тобто визначення такої діяльності як систематичної та «адресованої» невизначеному колу осіб. Законодавчо закріплена дефініція поняття «публічний договір» за своїми зовнішніми рисами частково співпадає з дефініцією іншого виду договірного зобов`язання договору приєднання.

Так, стаття 634 Цивільного кодексу України передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Визначальна особливість договору приєднання полягає в тому, що у розробці його умов приймає участь лише одна з сторін, а інша - позбавлена такої можливості. Друга сторона у таких відносинах може лише приєднатися до попередньо встановлених стандартизованих умов. Визначення умов договору лише однією з сторін може мати наслідком його "однобічність", спрямованість на задоволення інтересів однієї сторони за рахунок інтересів другої (сторони, що приєдналася).

У зв`язку з цим, частиною другою статті 634 Цивільного кодексу України, передбачені особливі підстави для зміни чи розірвання договорів приєднання, які не можуть бути підставами для розірвання інших (звичайних) договорів і які є засобом відновлення порушеного при укладанні договору балансу інтересів сторін, не дозволяючи одній стороні зловживати своїм правом щодо визначення умов, і компенсуючи другій стороні порушення принципу свободи договору щодо визначення умов договору.

Сторона, яка приєдналася, наділяється правом вимагати зміни або розірвання договору приєднання, у випадку: 1) якщо внаслідок укладення договору вона позбавляється прав, які звичайно мала; 2) якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання; 3) якщо в договорі містяться інші умови, що є явно обтяжливими для сторони, яка приєдналася.

Зазначені вимоги можуть бути задоволені у випадку, якщо сторона, яка приєдналася, доведе, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б таких обтяжливих для себе умов, якби могла приймати участь у визначенні умов договору.

Отже, ст. 634 ЦК України містить положення та умови захисту сторони, яка приєдналася, шляхом зміни або розірвання договору. Проте з такими вимогами позивач до суду не звертався.

В той же час, ст. 634 ЦК України не містить якихось спеціальних вказівок щодо порядку визнання його недійсним.

Отже, на такий договір повинні поширюватись усі умови дійсності правочинів, закріплені у ст. ст. 215, 203 ЦК України. Разом із тим вказаними нормами загального характеру правове регулювання підстав та правових наслідків визнання договорів приєднання недійсними не обмежується. Законодавець у ряді випадків надає особливого значення наявності у правочинах несправедливих умов (у тому числі це стосується і договорів приєднання) і визнає такі правочини (або окремі несправедливі умови) недійсними. Зокрема, про недійсність положень договору, які визнано несправедливими, йдеться у Законі України «Про захист прав споживачів» у редакції від 1 грудня 2005 року; у ст. 633 ЦК України щодо умов публічних договорів, якими встановлюються будь-які привілеї чи пільги для окремих споживачів, або які суперечать правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні цих договорів; у ст. 614 ЦК України щодо правочинів, якими скасовується або обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання; а також у нормах ЦК України стосовно несправедливих умов окремих договорів, що можуть бути кваліфіковані, як договори приєднання.

Таким чином можна виокремити два рівні у регулюванні відносин, пов`язаних із визнанням договору приєднання недійсним: перший рівень складають норми, що встановлюють загальні підстави визнання договору приєднання недійсним із позиції його як правочину; другий рівень складають спеціальні норми, які враховують особливості конструкції договору приєднання, зокрема, якщо у ньому містяться несправедливі умови.

Загальні підстави визнання правочинів недійсними закріплені у ст. ст. 203, 215 ЦК України. Що стосується спеціальних підстав для визнання договору приєднання недійсним, то ст. 634 ЦК України передбачає, що наявність несправедливих умов у договорі приєднання є підставою для його зміни або розірвання, в той час як відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» наявність несправедливих умов у договорі зі споживачем є підставою для його зміни або визнання недійсним, а відповідно до ст. 633 ЦК України нікчемними є окремі умови публічного договору та окремі умови тих договорів, нікчемність яких закріплена підрозділом 1 розділу III ЦК України.

Зазначене свідчить про відсутність єдиного підходу законодавця до визначення юридичної долі несправедливих умов у цивільних договорах і договорах приєднання зокрема.

За таких умов, виходячи з того, що норми про недійсність правочинів користуються пріоритетом по відношенню до спеціального правила щодо договорів приєднання, колегія суддів вважає, що сторона, яка приєдналася, не обмежена у своєму праві заявити вимогу про недійсність договору приєднання в цілому або окремих умов.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За умовами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Згідно з частинами першою та другою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, виконавець, в свою чергу, зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Згідно з пунктом 3 частини другої статі 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг із визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Типовий договір розподілу природного газу затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2498 (далі - Типовий договір).

При укладенні договорів на надання житлово-комунальних послуг сторони не можуть відступати від змісту типового договору, затвердженого постановою НКРЕКП, але мають право конкретизувати його. Зміст договору про надання житлово-комунальних послуг не може суттєво відрізнятись від змісту Типового договору.

В той же час, крім істотних умов договір може містити інші умови за згодою сторін. Договір не може містити умов, що вводять додаткові види оплати послуг, додаткову відповідальність, не передбачені типовим договором, затвердженим постановою НКРЕКП.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив визнати нікчемними пункти 3.3, 4.2, 5.2, 6.5, 6.8 договору розподілу природного газу, як такі, що не відповідають вимогам ч.2 ст. 633 ЦК України. В зв`язку з цим, а також тим, що він вводить споживачів в оману шляхом надання неправдивої інформації, визнати цей договір недійсним в цілому.

Як убачається зі змісту п.3.3, 6.5, 6.8 договору розподілу природного газу, вони регулюються питання взаємовідносин Оператор ГРМ та всіх споживачів, які не є побутовими. Положення п.4.2 договору регулюють обов`язок Оператора ГРМ доводити до відома всіх Споживачів (за виключенням випадків, коли комерційний вузол обліку Споживача організований на базі побутового лічильника газу) чисельні значення фізико-хімічних показників природного газу, які заносяться до баз даних обчислювачів та/або коректорів об`єму газу, з періодичністю, визначеною Кодексом газорозподільних систем. Пункт 5.2 регламентує, що визначення об`єму розподілу та споживання природного газу по Споживачу здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ та Споживачем на підставі даних комерційного вузла обліку (лічильника газу), визначеного в заяві-приєднанні, та з урахуванням регламентних процедур, передбачених Кодексом газорозподільних систем та цим Договором.

Отже, зі змісту п.3.3, 6.5, 6.8 договору розподілу природного газу вбачається, що вони регулюються питання взаємовідносин Оператор ГРМ та всіх споживачів, які не є побутовими, а п.4.2 та п.5.2 регулюють питання взаємовідносин Оператор ГРМ та всіх споживачів, які мають комерційний вузол обліку (за виключенням випадків, коли комерційний вузол обліку Споживача організований на базі побутового лічильника газу) та визначення межі балансової належності на підставі даних комерційного вузла обліку (лічильника газу).

Враховуючи правову природу публічного договору приєднання, укладеного між сторонами, за яким послуги, що надаються, призначені для одночасного користування великої кількості осіб, без будь-якої персоніфікації останніх, що передбачає, що підприємцю має бути все одно, перед ким саме здійснювати договірне зобов`язання, включення до такого договору умов, що стосуються як побутових, так і не побутових споживачів, є виправданим та не свідчить про не однаковість його умов для всіх споживачів, як сторін договору та не свідчить про невідповідність умов оспорюваного публічного договору приєднання вимогам частини 2 ст. 633 ЦК України.

Персоніфікація споживача, який є побутовим, відбувається на підставі заяви-приєднання, в якій зазначаються необхідні та достатні для укладання договору персоніфіковані дані споживача.

Позовні вимоги не містять доводів того, яким чином внесення до договору розподілу природного газу пунктів, зазначених в позовній заяві, порушують його права як побутового споживача. Не містить позовна заява також доводів неоднаковості регулювання взаємовідносин Оператор ГРМ з іншими побутовими споживачами по зрівнянню з ним.

Якщо позивачу не зрозуміло, чи регулює певний пункт договору його взаємовідносини з Оператор ГРМ як з побутовим споживачем, він не позбавлений права скористатися наявним у нього правом щодо тлумачення умов договору відповідно до положень ст.637 ЦК України. Проте з такими вимогами позивач до суду не звертався.

Тому суд відхиляє доводи позивача в апеляційній скарзі про не врахування судом того, що внаслідок дій відповідача порушено його право на правову визначеність щодо того, які саме умови цього договору відносяться до нього та які права та обов`язки йому надано.

З системного аналізу вищенаведених норм права вбачається, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для визнання нікчемними оспорюваних пунктів договору, не є тими обставинами, у розумінні статей 203 та 215 ЦК України, з якими законодавець пов`язує можливість визнання їх нікчемними.

Відсутні в матеріалах справи з урахуванням викладеного в тексті постанови також підстави вважати, що нечітка, незрозуміла та двозначна на думку позивача інформація, запропонована відповідачем в оспорюваному договорі, шляхом викладення відповідачем у договорі розподілу природного газу незрозумілих та неоднозначних умови для різних груп споживачів, підпадає під положення ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відсутні саме в умовах договору розподілу природного газу також елементи дискримінації позивача як побутового споживача в порівнянні з іншими споживачами.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що при укладанні сторонами оспорюваних положень договору не було порушено приписів статей 203, 215 ЦК України, вказаний правочин відповідав вимогам чинного на той момент законодавства, у подальшому був схвалений позивачем, шляхом відбору природного газу із мережі та сплати рахунків Оператора ГРМ за споживання природного газу та його розподіл, а тому відсутні правові підстави для визнання нікчемними оспорюваних положень договору та визнання договору недійсним в цілому.

Посилання в апеляційній скарзі на не врахування судом того, що п.2 постанови НКРЕКП від 29.07.2020р. №1469 внесені зміни до п.п. 6.3, 6.5, 6.6 договору №2498, а п.2 постанови НКРЕКП від 06.11.2020р. №2033 внесені зміни до п.5.3 Типового договору №2498, не є підставою для скасування рішення суду, так як пункти 6.6, 6.6, 5.3 взагалі не є предметом дослідження у даній справі, оскільки ухвалою суду від 30.11.2022р. (а. с.45-48) уточнені позовні вимоги стосовно даних пунктів повернуті позивачу, а внесення змін до п.6.5 не впливає на особисті права позивача як побутового споживача.

З урахуванням викладеного, суд правомірно дійшов також висновку про безпідставність позовних вимог про визнання протиправними дій (бездіяльності) відповідача по оприлюдненню неправдивої інформації, що вводить, на думку позивача, споживачів в оману та спонукає їх дати згоду на здійснення неналежного (недійсного) правочину (договору).

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Тому, враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 14 липня 2023 року.