ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/1272/22 Номер провадження 22-ц/814/2339/23Головуючий у 1-й інстанції Кіндяк І.С. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Обідіної О.І.,

суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.,

за участю секретаря Владімірова Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві, в порядку спрощеного провадження, з повідомленням учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 20 жовтня 2022 року, в складі судді Кіндяка І.С., дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена, по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, переданих в якості авансу,

В С Т А Н О В И В :

В травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з останнього кошти в сумі 15000 доларів США, судовий збір в сумі 4388,24 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 10.08.2021 він передав відповідачу в якості авансу грошові кошти в сумі 15000 доларів США для приватизації належного йому підприємства, про що ОСОБА_2 10.08.2021 р. була складена письмова розписка.

Однак, ОСОБА_2 не було вчинено жодних дій щодо приватизації підприємства, в зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до нього з письмовою вимогою 08.04.2022 про повернення коштів, які так і не були повернуті в добровільному порядку.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду за захистом порушених прав.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 20 жовтня 2022 року в задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд дійшов висновку, що з боку отримувача коштів ОСОБА_2 були вчинені відповідні дії щодо домовленості по приватизації підприємства, що виключає підстави для повернення коштів.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Вказує, що судом невірно оцінені докази по справі, шо призвело до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, порушено норми ст. 218 ЦК України та безпідставно взято до уваги пояснення свідків в частині доведення виконання зобов`язання, які виникли з правочину.

Доводить, що надані відповідачу кошти були авансом, який підлягав поверненню в разі неукладання договору купівлі-продажу, що не було виконано ОСОБА_2 .

Зазначає, що наявність в нього як боржника боргової розписки свідчить про невиконання іншою стороною боргових зобов`язань та стверджує, що незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору, кошти в сумі 15000 доларів США, які за своєю природою є авансом підлягають поверненню особі, яка їх сплатила.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про її часткове задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 серпня 2021 року ОСОБА_2 склав розписку про те, що він зайняв у ОСОБА_1 15000 доларів США для вирішення питання по приватизації належного йому підприємства за адресою : АДРЕСА_1 .

08.04.2022 р. ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 направлено вимогу про повернення грошових коштів, оскільки ним не вчинено жодних дій по приватизації обумовленого підприємства, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону.

Вказана вимога залишилась без реагування, що стало підставою для звернення до суду з позовом про повернення авансу в прядку ст. 570 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позову за недоведеністю місцевий суд дійшов висновку, що з боку відповідача були вчинені дії щодо купівлі-продажу підприємства позивача шляхом передачі вказаної суми ОСОБА_3 для подальшого вирішення питання, яке залишилось не врегульованим у зв`язку з перебуванням підприємства під арештом.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з вказаним висновком суду.

Так, визначаючи спірні кошти авансом, позивач посилався на положення ч.2 ст. 570 ЦК України, які встановлюють презумпцію авансу, так як на відміну від завдатку аванс є лише способом платежу, оскільки він не виконує забезпечувальної функції за правилами ч.1 ст. 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати.

Не заперечуючи факту отримання вказаних коштів та складання розписки, відповідач посилався на відсутність підстав для стягнення останніх у зв`язку з виконанням ним попередніх домовленостей з позивачем та фактичного виконанням своїх зобов`язань по сприянню у вирішенні питання приватизації підприємства шляхом передачі коштів особі, яка сприяла б оформленню угоди купівлі-продажу належного ОСОБА_1 підприємства.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі показів свідків дійшов висновку про вчинення ОСОБА_2 як отримувачем коштів відповідних дій по виконанню попередніх домовленостей з позивачем по приватизації підприємства, що виразилось у передачі коштів особам, від яких залежала можливість здійснення купівлі-продажу належного ОСОБА_1 нерухомого майна.

Вказаного висновку суд дійшов з порушенням положень ст.ст. 76, 77, 78 ЦПК України, якими передбачено належність та допустимість доказів на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення учасників справи.

В даному випадку, пояснення допитаних в судовому засіданні свідків не відповідають критерію допустимості доказів, на підставі яких суд зробив висновок про виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань

Наведені обставини свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що є самостійною підставою для скасування судового рішення та постановлення по справі нового рішення.

При постановленні нового рішення, колегія суддів звертає увагу на наступне.

За змістом складеної ОСОБА_2 розписки вбачається, шо він зайняв у ОСОБА_1 кошти в сумі 15000 дол. США для вирішення питання по приватизації підприємства.

Вказаний письмовий документ не містить обов`язку ОСОБА_2 як по поверненню таких коштів, так відповідно і дати виконання обов`язку.

Разом з цим, позивач в своїй позовній заяві визначив статус спірних коштів в якості авансу, який підлягає поверненню за правилами ст. 570 ЦК України.

Саме поняття аванс та завдаток міститься в главі 49 ЦК України «Забезпечення виконання зобов`язання», оскільки за своєю правовою природою аванс є способом виконання зобов`язання.

Поняття зобов`язання розкрито в ст. 509 ЦК України, за змістом якої зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Між тим, сама позовна заява не містить вказівки на те, які саме між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини, з приводу яких застосувались забезпечувальні заходи у вигляді передачі авансу.

Із змісту розписки вбачається, що ОСОБА_2 «занял» у ОСОБА_1 15000 дол. США для вирішення питання приватизації підприємства, що позбавлено правового змісту, оскільки саме підприємства і так належить позивачу і до правовідносин в сфері позики не застосовується забезпечення виконання зобов`язання у вигляді авансу.

Як пояснили в судовому засіданні сторони, вказані кошти мали б спрямовуватись на вирішення питання щодо можливості відчуження вказаного підприємства ОСОБА_1 з огляду на те, що він є боржником в межах виконавчих проваджень, у зв`язку з чим саме підприємство як майн боржника перебуває під арештом.

Дійсно, як вбачається з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі ухвали Господарського суду Харківської області від 18.01.2018 заборонено ОСОБА_4 відчужувати у будь-який спосіб нежитлові будівлі загальною площею 2883,1 кв.м., що знаходяться з адресою АДРЕСА_1 .

Також на підставі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12.03.2020 накладено арешт на нежитлові приміщення загальною площею 2883,1 кв.м.

На підставі зазначеного можна зробити висновок про те, що ОСОБА_1 надавались кошти з метою вирішення питання можливості розпоряджатись своїм нерухомим майном, в тому числі і з метою його подальшого відчуження.

Однак, такі домовленості з відповідачем не відповідають змісту поняття правомірності зобов`язання, яке має відповідати критеріям добросовісності та розумності.

В даному випадку, правова природа переданих позивачем відповідачу коштів не охоплюється поняттям авансу, який підлягає поверненню за правилами ч.2 ст. 570 ЦК України, що унеможливлює задоволення позовних вимог з підстав, викладених в позовній заяві.

За вказаних обставин, судове рішення суду першої інстанції як постановлене з порушенням норм процесуального права підлягає скасуванню, з постановленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п. 3, 4, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 20 жовтня 2022 року скасувати та постановити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, переданих в якості авансу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2023 року.

Судді: О. І. Обідіна С. Б. Бутенко О.В. Прядкіна