Постанова

Іменем України

19 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 464/6055/20

провадження № 61-6869св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 серпня 2021 року в складі судді Сабари Л. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 19 травня 2022 року в складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив здійснити поділ квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та визнати за ним право власності на її частину.

На обґрунтування вимог зазначав, що з 30 вересня 2006 року по 19 березня 2020 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

В період шлюбу вони за спільні кошти подружжя придбали квартиру АДРЕСА_1 . Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказана квартира була зареєстрована на ім`я відповідача. Після розірвання шлюбу сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна, зокрема зазначеної квартири, тому ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

В лютому 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та просила встановити факт окремого проживання з відповідачем з березня 2016 року до розірвання шлюбу, а також визнати квартиру АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю.

Зустрічний позов мотивований тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 30 вересня 2006 року по 19 березня 2020 року. Після реєстрації шлюбу вони як подружжя проживали разом з батьками відповідача у належній останнім на праві власності квартирі. Після її виїзду у березні 2016 році за кордон на роботу вони з ОСОБА_1 сімейно-шлюбних стосунків не підтримували, проживали окремо один від одного в різних країнах, тому наявні достатні правові підстави для визнання факту окремого проживання з березня 2016 року до дня розірвання їхнього шлюбу.

В період окремого проживання вона придбала об`єкт нерухомості за рахунок частини зароблених за кордоном коштів та частини коштів, які позичила в подруг. 20 січня 2017 року між нею та ТОВ «ФК «ЕКО-ДІМ» укладено договір № 113-106-ФФБ-Ш про участь у фонді фінансування будівництва. Після сплати всієї суми коштів за об`єкт інвестування вона набула в особисту приватну власність квартиру АДРЕСА_1 . Вказана квартира не може бути визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки договір був укладений у період її роздільного проживання з ОСОБА_1 , нерухомість придбана нею за особисті кошти.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просила позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень в справі

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 11 серпня 2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 19 травня 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що спірна квартира набута сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_2 не довела факт окремого проживання подружжя на час її набуття, а відтак не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно. Обставин, за яких можна відступити від засад рівності часток подружжя, не встановлено.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2022 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 серпня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19 травня 2022 року і ухвалити нове рішення про задоволення її зустрічного позову та відмову в задоволенні первісного позову.

На обґрунтування касаційної скарги зазначав про застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17, від 22 січня 2020 року в справі № 711/2302/18, від 25 листопада 2020 року в справі № 127/15091/18, від 02 лютого 2022 року в справі № 335/1576/20, від 11 лютого 2022 року в справі № 504/1126/19, від 11 лютого 2022 року в справі № 149/2479/20, від 08 червня 2022 року в справі № 753/23626/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Після виїзду у 2016 році за межі України подружжя не проживало разом, не мало спільного бюджету, не було об'єднане спільним господарством, а відтак сторони не були пов'язані взаємними правами та обов'язками.

Формальне об'єднання сторін одним місцем реєстрації місця проживання не свідчить про їх проживання однією сім'єю.

В матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 виїжджав за кордон до чи після придбання спірного майна, та був працевлаштований у вказаний період.

При вирішенні питання про те, чи є спірна квартира спільним сумісним майном подружжя, суди неправильно застосували статтю 60 СК України, оскільки врахували лише факт офіційної реєстрації шлюбу сторін та залишили поза увагою факт окремого проживання ОСОБА_2 у період купівлі спірного майна.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Сихівського районного суду м. Львова.

06 жовтня 2022 року справа № 464/6055/20 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 вересня 2006 року по 19 березня 2020 року, у якому народилося троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Подружжя разом з дітьми проживали та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Суди встановили, що сторони офіційно працевлаштовані не були, інформації про отримані доходи суду не надали.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 2016 по 2019 рік періодично виїжджали за кордон, а також разом з дітьми проводили відпустки у вказаний період.

20 січня 2017 року ОСОБА_2 уклала з ТОВ «ФК «ЕКО-ДІМ» договір № 113- 106-ФФБ-Ш з додатком № 1 про участь у фонді фінансування будівництва. ОСОБА_1 20 січня 2017 року надав згоду дружині на укладення та підписання вказаного договору, а також договорів про внесення змін та доповнень до договору про участь у Фонді фінансування будівництва, на умовах на її розсуд, що підтверджується письмовою заявою, яка зареєстрована приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шоробура - Гірка Н. С. за реєстровим № 111.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_2 взяла участь у фонді фінансування будівництва виду «А», прийняла на себе зобов`язання передати управителю в обсягах та на умовах цього договору кошти в управління з метою отримання у власність об`єкта інвестування - квартири АДРЕСА_1 .

Встановлено, що 20 січня 2017 року, 05 травня 2017 року, 08 червня 2017 року, 02 серпня 2017 року, 25 жовтня 2017 року, 29 січня 2018 року, 02 лютого 2018 року, 20 червня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (матір відповідача), діючи за довіреністю від імені ОСОБА_2 , сплачували кошти на виконання умов договору № 113-106-ФФБ-Ш про участь у фонді фінансування будівництва.

Згідно довідки № 3510 від 02 травня 2019 року, виданої ТОВ «ФК «Еко-Дім», ОСОБА_2 повністю виконала умови договору про участь у фонді фінансування будівництва № 113-106-ФФБ-Ш від 20 січня 2017 року та цього ж дня за нею було зареєстроване право власності на спірну квартиру, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною шостою статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.

Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України.

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя.

Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 11 лютого 2022 року у справі № 504/1126/19 (провадження № 61-18866св21) та від 02 серпня 2022 року у справі № 760/23279/20 (провадження № 61-19299св21).

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_2 не спростувала презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на неї.

ОСОБА_2 не надала належні та допустимі докази, які вказують на те, що шлюбні відносини з ОСОБА_1 були припинені у 2016 році, а також не довела, що спірна квартира була придбана хоча і за час шлюбу, однак за належні їй особисті кошти.

Встановивши, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , суди дійшли правильного висновку, що вона є їх спільною сумісною власністю, тому наявні правові підстави для поділу цього майна і визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на частку квартири за кожним.

Висновки судів не суперечать правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених в касаційній скарзі постановах.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 серпня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19 травня 2022 року залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 серпня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко