ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави, в особі Дніпровської міської ради, на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року по справі за позовом керівника Центральної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави, в особі Дніпровської міської ради, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в особі законного представника ОСОБА_3 , Орган опіки і піклування Управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про визнання спадщини відумерлою, витребування майна,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2021 року керівник Центральної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області звернувся до суду з даним позовом в інтересах держави, в особі Дніпровської міської ради, посилаючись на те, що під час здійснення конституційних повноважень окружною прокуратурою встановлено факт безпідставного набуття речових прав на квартиру АДРЕСА_1 , та яка мала перейти до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра як відумерла спадщина. Про незаконне набуття речових прав на вказану квартиру окружною прокуратурою повідомлялось Дніпровську міську раду та її виконавчі органи. Прокуратурою було встановлено, що у квартирі АДРЕСА_2 була зареєстрована та мешкала ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі довідки Житлово-будівельного кооперативу №140 від 30.07.1992 щодо виплати квартири, ОСОБА_5 видано реєстраційне посвідчення №73 від 13.08.1992 про право особистої власності на квартиру АДРЕСА_2 . ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_5 право власності на зазначене нерухоме майно у порядку спадкування ніким не набувалося, спадкова справа не заводилась. Дізнавшись про смерть ОСОБА_5 та про те, що вона не має спадкоємців, а отже квартира має перейти у власність територіальної громади міста, ОСОБА_2 , використовуючи завідомо підроблений документ, а саме договір купівлі-продажу від 27.04.2001, укладений начебто між ним та ОСОБА_5 , звернувся до державного реєстратора КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради із заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 . Державним реєстратором КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради Кравець О.Г., на підставі наданих ОСОБА_2 документів, 22.02.2019 здійснено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на зазначену вище квартиру. Прокурор зазначає, що факт підробки договору купівлі-продажу від 27.04.2001 підтверджується наступними доказами: листом №72/01-16 від 23.04.2020, яким приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шатковська (Лобуренко) І.Ю. повідомила слідство про те, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений 27.04.2001 за реєстровим номером №512 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 нею посвідчений не був. Бланк АЕА №273722 отримано приватним нотаріусом Ковальовою Є.Є. За реєстровим номером №512 ОСОБА_6 05.04.2001 було посвідчено довіреність на розпорядження автомобілем; протоколом допиту свідка - приватного нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 від 24.04.2020, в ході якого ОСОБА_7 повністю підтвердила обставини, викладені у листі №72/01-16 від 23.04.2020; листом №26/01-16 від 28.04.2020, яким приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ковальова Є.Є. повідомила слідство про те, що бланк нотаріальних документів АЕА 273722 був використаний нею 27.04.2001 для посвідчення договору про відчуження нерухомого майна; копією оригінального договору купівлі-продажу від 27.04.2001, посвідченого приватним нотаріусом Ковальовою Є.Є. на бланку АЕА 273722, який укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та предметом якого є квартира АДРЕСА_3 . Крім того, з метою здійснення державної реєстрації права власності на спірну квартиру, ОСОБА_2 до КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради надано технічний паспорт, виготовлений від імені ФОП ОСОБА_10 . Проте, як встановлено і підтверджено листом ФОП ОСОБА_10 №17/06/20/1 та його показами в якості свідка у кримінальному провадженні №0000649, даний технічний паспорт ФОП ОСОБА_10 не виготовляв, за місцезнаходженням квартири не виїздив, заміри об`єкта нерухомості не здійснював, особа на ім`я ОСОБА_2 йому не відома. Дані обставини свідчать, що право власності на спірну квартиру ОСОБА_2 набув незаконно, шляхом використання завідомо підроблених документів. У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 04.04.2019, ОСОБА_2 здійснив відчуження квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , який на сьогоднішній день є власником даної квартири. Таким чином, єдиним законним власником квартири АДРЕСА_2 відповідно до реєстраційного посвідчення №73 від 13.08.1992 про право особистої власності була ОСОБА_5 , після смерті якої у встановленому законом порядку це майно ніким не набуто у власність. Оскільки договір купівлі-продажу від 27.04.2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не укладався, державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) на ім`я відповідача ОСОБА_2 (номер запису про право власності 30406641, індексний номер рішення 45648378 від 22.02.2019) є незаконною. Тому позивач просив визнати квартиру АДРЕСА_2 відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та передати її територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради; витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради, квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави, в особі Дніпровської міської ради, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_5 за життя видано реєстраційне посвідчення №73 від 13.08.1992 про право особистої власності на квартиру АДРЕСА_2 , на підставі довідки Житлово-будівельного кооперативу №140 від 30.07.1992 щодо виплати квартири (а.с. 34 т.1).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 09.01.2019 року Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області, актовий запис №109 (а.с. 36 т.1).

Після смерті ОСОБА_5 спадкова справа не заводилася, свідоцтва про право на спадщину не видавались, відповідно до копії інформаційної довідки №67438227 зі Спадкового реєстру, виданої П`ятою дніпровською державною нотаріальною конторою 23.11.2021 року (а.с. 39 т.1).

19 лютого 2019 року державним реєстратором КП «МБТІ» Дніпропетровської обласної ради Кравець О.Г., на підставі договору купівлі-продажу серії та номер 512 від 27.04.2001, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лобуренко І.Ю., бланк серії АЕА №273722, проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 23-25 т. 1).

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 04.04.2019, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса І.В., ОСОБА_2 здійснив відчуження спірної квартири на користь ОСОБА_1 , який згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.12.2021 року є власником даної квартири (а.с. 23-25, 69-70 т. 1).

У матеріалах справи наявна копія договору купівлі-продажу від 27.04.2001 між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лобуренко І.Ю. за реєстровим номером 512, на підставі якого було зареєстроване право власності на ОСОБА_2 (а.с. 43 т.1).

Згідно листа приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шатковської (Лобуренко) І.Ю. №72/01-16 від 23.04.2020, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений 27.04.2001 року за реєстровим №512 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 нею посвідчений не був; бланк АЕА №273722 отримано приватним нотаріусом Ковальовою Є.Є.; за реєстровим номером №512 ОСОБА_6 05.04.2001 було посвідчено довіреність на розпорядження автомобілем від імені ОСОБА_11 на нотаріальному бланку АЕА №080121 (а.с. 44, 45-46 т.1).

Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ковальова Є.Є. листом №26/01-16 від 28.04.2020 повідомила, зокрема, що бланк нотаріальних документів АЕА 273722 був використаний нею 27.04.2001 для посвідчення договору про відчуження нерухомого майна (а.с. 47 т.1).

Згідно копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні №11245, виданої 25.11.2021 року Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, за адресою по АДРЕСА_4 до складу сім`ї входить: ОСОБА_1 (незареєстрований власник), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (син) зареєстрований з 28.11.2019 року, ОСОБА_3 (дружина) зареєстрована з 28.11.2019 року (а.с. 42 т.1).

Право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 було зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу від 27.04.2001, а тому при вирішенні спору слід також керуватись положеннями Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР 1963 року) у чинній на той час редакції.

Статтею 44 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що угоди повинні укладатись у письмовій формі, зокрема угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми.

У частині першій статті 47 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до статті 153 ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно із статтею 224 ЦК Української РСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 225 ЦК Української РСР 1963 року право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.

За змістом статті 227 ЦК Української РСР 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Пунктом 27 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, зокрема, договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку, іншого нерухомого майна (статті 227, 242, 244, 426 Цивільного кодексу).

За змістом абзацу другого пункту 49 вказаної вище Інструкції №18/5, право власності на жилий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, довічного утримання, дарування, міни.

Виходячи з викладеного, колегія дійшла висновку про доведеність позивачем факту недотримання обов`язкової нотаріальної письмової форми договору купівлі-продажу від 27.04.2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , на підставі якого за останнім було зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Крім того, зазначений вище договір купівлі-продажу від 27.04.2001 року, який виконаний на нотаріальному бланку АЕА №273722 із зазначенням його посвідчення приватним нотаріусом Лобуренко І.Ю. за реєстровим номером 512, має ознаки фальшування, адже, як встановлено судом, вказаний нотаріус не посвідчував такого договору, а нотаріальний бланк серії АЕА №273722 був використаний іншим нотаріусом (Ковальовою Є.Є.) для посвідчення договору про відчуження нерухомого майна.

Разом з тим, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04), § 166168).

Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункт 100)). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).

Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Встановлено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 36 т.1).

За положеннями частини першої та другої статті 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до глави 86 ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Однак, положення зазначеної глави ЦК України передбачають також спадкування не тільки на підставі споріднення, а й за фактом спільного проживання (статті 12581265). Зокрема, за положеннями статті 1264 і 1265 ЦК України передбачається, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно (п`ята черга спадкування), причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Відтак, законодавство про спадщину передбачає, що перехід прав на спадкове майно відбувається на підставі споріднення або факту спільного проживання зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини як член сім`ї спадкодавця. Правопідверджуючим документом на спадкове майно при цьому є свідоцтво про право на спадщину (стаття 66 Закону України «Про нотаріат»). Відсутність таких спадкоємців та інших осіб, що спільно проживали зі спадкодавцем як члени сім`ї, свідчить про відсутність спадкоємців усіх п`яти черг, передбачених законом.

Одночасно ЦК України запобігає таким ситуаціям, коли відсутність спадкоємців має наслідками відсутність власників спадкового майна та його занепад. А тому передбачає у такому випадку перехід прав на це майно до територіальної громади за місцем знаходження цього майна (стаття 1277 ЦК України). Відтак у разі відсутності спадкоємців за заповітом чи за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття у територіальної громади виникає інтерес щодо переходу спадкового майна у власність громади.

Зокрема, частини перша та друга статті 1277 ЦК України визначає, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини (частина третя статті 1277 ЦК України та частина перша статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Однак відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права.

Зміст зазначених норм права свідчить про те, що спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому слід зауважити, що якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (частина друга статті 1277 ЦК України).

Також звертає на себе увагу, що за положеннями глави дев`ятої розділу IV ЦПК України справи за заявою про визнання спадщини відумерлою розглядаються в окремому провадженні із залученням органу самоврядування та усіх заінтересованих осіб.

За змістом зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права, орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належним позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу.

Положення ЦК України щодо прийняття спадщини спрямовані на захист прав усіх спадкоємців, які мають права на спадщину, та надають можливість кожному з них захистити своє право чи інтерес, навіть якщо строк на прийняття спадщини пропущено і спадщина вже розподілена між іншими спадкоємцями. Крім того, такі ж права має спадкоємець, якщо спадщина визнана відумерлою та перейшла до територіальної громади.

Зокрема, за змістом статті 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Відтак спадкоємець, який із зазначених причин не зміг прийняти спадщину, яка була перерозподілена між іншими спадкоємцями або перейшла у власність територіальної громади як відумерла, має право на передачу йому належної частки спадщини в натурі, якщо спадщина збереглася, а у випадку неможливості такої передачі у зв`язку з тим, що спадщина не збереглася, або визнана відумерлою та відчужена територіальною громадою на користь іншої особи, має право на отримання лише грошової компенсації. Такий підхід до розв`язання проблем переходу прав на відумерлу спадщину застосовується законодавством задля захисту прав добросовісного набувача майна, що на час переходу прав на це майно не знав та не міг знати про наявність спадкоємців, що мають право на спадщину.

Разом з тим законодавство не містить положень про можливість територіальної громади отримати відчужене майно в натурі та/або способи захисту інтересів територіальної громади у випадку, якщо спадщина була незаконно передана особі-спадкоємцю, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та у випадку, коли спадщина такою особою була вже відчужена іншій особі, що позбавило територіальну громаду отримати майно у свою власність як відумерле в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством.

Уніфіковане застосування закону обумовлює його загальнообов`язковість, рівність перед законом та правову визначеність, а також гарантує учасникам процесу передбачуваність судового рішення.

Цивільне право та цивільне законодавство передбачає за відсутності норми права, що регулює спірні правовідносини, які виникли між учасниками цивільного спору, застосування при розгляді таких спорів аналогію права або аналогію закону.

Зокрема, стаття 8 ЦК України передбачає, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Проаналізувавши зміст законодавчих норм у системі з установленими судами правовідносинами, колегія вважає, що у цій справі підлягає застосуванню аналогія закону, що регулює подібні правовідносини, зокрема положення статті 1280 ЦК України, виходячи з таких міркувань.

Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право».

Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі.

Як зазначалось, стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації.

Закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем.

Слід зауважити, що захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/або інтересу, а відтак з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин.

Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 14 грудня 2022 року у справі №461/12525/15-ц.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) та в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц (провадження №61-9018сво18), розв`язуючи правову проблему розміру грошової компенсації при відчужені майна та стягненні такої компенсації при поділі майна подружжя.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши добросовісність набуття відповідачем ОСОБА_1 спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 04.04.2019, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса І.В. за реєстровим №286, яка позивачем не спростована, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову територіальної громади (в інтересах якої діє прокурор) про визнання спадщини відумерлою та передачу її позивачу, адже за встановлених фактичних обставин при відчуженні спадкового майна територіальна громада має право лише на відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).

Отже, саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц та від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13).

Судом встановлено, що позивач не є власником або законним користувачем спірного майна, яке незаконно вибуло з його володіння, а тому у нього немає підстав для витребування майна на свою користь як неволодіючого власника або користувача.

Таким чином, відсутні підстави для витребування квартири АДРЕСА_2 на користь територіальної громади міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави, в особі Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова