Провадження № 2/522/1007/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок залиття квартири.

В обгрунтування позову позивачі зазначають, що позивачі є власниками квартири АДРЕСА_1 ,

В квартирі АДРЕСА_2 того ж будинку, що розташована на четвертому поверсі над квартирою позивачів, мешкає відповідач.

Позивачі зазначають, що з весни 2015 року відповідачем систематично здійнюється залиття квартири позивачів, що призвело до утворення на стелі та стінах приміщень квартири позивачів мокрих плям жовтого та коричневого кольорів та відшаровування шпалерів, тощо.

Внаслідок систематичних затоплень, позивачам завдано матеріальну шкоду у розмірі 58666,35 грн.

Також вказані обставини призвели до завданню позивачам матеріальної шкоди ОСОБА_1 у розмірі 30000,00 грн., та 20000,00 грн. ОСОБА_2 .

В провадження судді Абухіна Р.Д. справа надійшла 04.02.2019 року на підставі розпорядження керівника апарату суду № 781/19 від 04.02.2019 року, винесеного у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_4 у відставку.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року справу прийнято до провадження.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2019 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2019 року провадження по справі зупинено.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2020 року провадження по справі відновлено.

27 липня 2020 року від позивачів до суду надійшла уточнена позовна заява, якою позивачами зменшено розмір позовних вимог.

У судовому засіданні призначеному на 27 липня 2020 року судом прийнято до розгляду уточнений позов.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2022 року вирішено з урахуванням того, що свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є працівниками дільниці № 8 Комунального підприємства Житлово-комунальний сервіс « Порто-франківський», які неодноразово не з`являються до судових засідань, про які повідомлені належним чином, своєю бездіяльністю перешкоджають подальшому розгляду справи суд вважає за необхідне застосувати до них привід.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 березня 2022 року вирішено застосувати повторно до свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є працівниками дільниці № 8 Комунального підприємства Житлово-комунальний сервіс «Порто-франківський» (м. Одеса, вул. Князівська, 4) захід процесуального примусу у вигляді примусового приводу до судового засідання, призначеного на 21 липня 2022 року на 12 годин 00 хвилин за адресою Приморського районного суду м. Одеси (м. Одеса, вул. Балківська, 33, зал № 214).

26 жовтня 2022 року представник позивачів заявив до суду клопотання про відкликання заяви про виклик свідків, та зробив заяву щодо стягнення компенсації судових витрат.

13 квітня 2023 року від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідач про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18. Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Враховуючи тривалий розгляд справи, процесуальну поведінку сторін, приходить до висновку про можливість розглянути справу за наявними матеріалами.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Судом встановлено, що Позивачі є власниками квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 07.09.1993 року та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04.12.1996 р., при цьому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить 2/3 частки у спільній сумісній власності, а 1/3 частка - ОСОБА_1 .

В квартирі АДРЕСА_2 того ж будинку, що розташована на четвертому поверсі над квартирою позивачів, мешкають відповідач, що підтверджується довідкою (випискою з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію) №118 від 28.11.2017 року.

Частиною 1 статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

За змістом ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Невиконання цього обов`язку, якщо результатом такого невиконання є нанесення шкоди іншим особам, тягне за собою відшкодування власником збитків.

Частинами 1 і 2 статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

На підтвердження факту залиття квартири до матеріалів справи надано Висновок експерта № 16/2018 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи у цивільній справі № 522/22974/17.

Так висновком експерта встановлено, що у результаті виконаного візуально - інструментального обстеження експертом були виявлені характерні пошкодження від залиття в приміщеннях квартири АДРЕСА_1 , які викладені на сторінках 6-8 даного Висновку.

На момент проведеного обстеження приміщень квартири АДРЕСА_3 , яка розташована на 4-му поверсі над квартирою АДРЕСА_4 , експертом не було виявлено ознак протікання та пошкодження сантехнічного обладнання (мийка зі змішувачем, вмивальник зі змішувачем, унітаз зі зливним бачком).

У приміщення кухні квартири АДРЕСА_2 мийка зі змішувачем та комунікації знаходяться в задовільному технічному стані, ознак протікання не виявлено.

У приміщенні санвузла квартири АДРЕСА_2 вмивальник зі змішувачем, унітаз зі зливним бачком знаходяться в доброму технічному стані, ознак протікання не виявлено. Комунікації водопостачання та каналізації прокладені скрито, доступ до обстеження відсутній.

Інших місць витоку води у приміщеннях квартири АДРЕСА_2 на момент огляду експертом не виявлено.

Фактично визначити причини залиття квартири АДРЕСА_1 експерту не надається можливим.

Висновок про причини залиття квартири АДРЕСА_1 ґрунтується на підставі документації, наявної в матеріалах цивільної справи №522/22974/17, а саме: Акту від 03.04.2015 р., Акту від 29.09.2015 р., Акту від 12.07.2017 р., Акту від 18.08.2017 р., складених експлуатуючою організацією КП ЖКС «Порто-Франковський», у яких вказано наступне:

«Причинами залиття є халатне відношення до сантехнічних приборів, а також незадовільний стан внутрішньо квартирної розводки водо несучих комунікацій».

Для усунення пошкоджень, спричинених залиттям приміщень квартири АДРЕСА_4 , розташованої за вказаною адресою, необхідно виконати перелік ремонтно-будівельних робіт, який викладений у Локальному кошторисі №2-1-1 (дивись додаток №2).

Розмір матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири АДРЕСА_5 складає 37225,90 грн.

Факт залиття квартири, власником якої є позивач, з вини відповідача підтверджується наступними доказами: Акт від 03.04.2015 р., Акт від 29.09.2015 р., Акт від 12.07.2017 р., Акт від 18.08.2017 р., складених експлуатуючою організацією КП ЖКС «Порто-Франковський», у яких встановлено наступне:

«Причинами залиття є халатне відношення до сантехнічних приборів, а також незадовільний стан внутрішньо квартирної розводки водо несучих комунікацій».

Доводи відповідача щодо незгоди з позовом, в тому числі, що акти не є належними та допустимими доказами у справі, зводяться до незгоди із письмовими доказами загалом, без спростування їх іншими доказами.

Будь-яких доказів на спростування вказаних доказів відповідачем надано не було.

Так, ст. ст. 151, 177, 178 ЖК УРСР та ст. 322 ЦК України передбачений обов`язок громадян забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об`єктів благоустрою, додержувати Правил користування приміщеннями жилих будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572.

Позивачі надали достатньо доказів про наявність факту залиття її квартири, а відповідач не спростував належними та допустимими доказами своєї вини у залитті її квартири.

Разом з цим слід вважати, що акт є первинним документом, що засвідчує факт певної події, а тому не може ґрунтуватися на інших документах.

Відповідач не спростував належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивачів, клопотання про проведення відповідних судових експертиз, зокрема, на предмет визначення причин залиття квартири позивача, не заявив та не надав інших доказів щодо розміру спричиненої позивачу майнової шкоди, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Виходячи з встановленого висновку експерта розміру матеріальної шкоди, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму спричиненої матеріальної шкоди в розмірі 24817 гривень 27 копійок. та на користь ОСОБА_2 в розмірі 12408 гривень 27 копійок відповідно до часток у спільній сумісній власності.

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Суд встановлює, що позивачами не доведено, що затоплення квартири призвело до значних змін в житті, однак з наданих суду фотографій вбачається, що завдані матеріальні збитки безсумнівно спричинили позивачам і моральну шкоду, яка полягає у отримання позивачами душевних страждань через пошкодження їх майна. Виходячи з вищевикладеного суд оцінює завдану позивачам моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн. та 2000,00 грн. відповідно.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму спричиненої моральної шкоди в розмірі 2000 гривень 00 копійок.

За таких обставин, встановивши, що позивачі довели розмір завданої шкоди, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними, що призвело до залиття квартири позивачів, врахувавши акт про залиття квартири та висновок експерта, обставини та тривалість часу, протягом якого позивачі вживають заходи для відновлення своїх порушених прав, а також моральну шкоду, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Питання щодо розподілу витрат суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України, суд

Керуючись ст. ст. 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму спричиненої матеріальної шкоди в розмірі 24817 гривень 27 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму спричиненої матеріальної шкоди в розмірі 12408 гривень 27 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму спричиненої моральної шкоди в розмірі 3000 гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму спричиненої моральної шкоди в розмірі 2000 гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 640 гривень.

У задоволені решти вимог відмовити.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 24.04.2023 року.

Суддя Р.Д. Абухін

13.04.23