Постанова

Іменем України

19 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 953/9741/21

провадження № 61-2160св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова, третя особа - ОСОБА_2 , про зобов`язання вчинити певні дії

за касаційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 16 грудня 2021 року у складі судді Гуменного З. І. та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Хіль Л. М., Дряниці Ю.В., Пилипчук Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив зобов`язати відповідача направити до Чугуївської міської ради Харківської області клопотання про виключення квартири АДРЕСА_1 , з числа службових.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що він є військовослужбовцем, разом з дружиною і донькою постійно проживають та зареєстровані у вказаній службовій квартирі. У квартиру він разом із сім`єю вселився на підставі службового ордера від 11 серпня 2009 року № 015321, виданого виконавчим комітетом Чугуївської міської ради. На цей час він перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , має календарну вислугу на військовій службі понад 20 років, є учасником бойових дій ООС.

Зважаючи на те що службовий статус наданої квартири значно обмежує можливість реалізації встановлених житловим законодавством прав, зокрема права на отримання постійного житла шляхом зняття статусу «службове» з цієї квартири, позивач звернувся до житлової комісії військової частини НОМЕР_1 з відповідним проханням.

Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 30 квітня 2021 року та наказом командира військової частини від 05 травня 2021 року № 838 надано згоду для зняття статусу «службове» з квартири. Однак на звернення позивача до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова (далі - КЕВ м. Харкова) з приводу підготовки та направлення до органу місцевого самоврядування клопотання про виключення квартири з числа службових він отримав відмову, яка мотивована тим, що надання військовослужбовцю постійного житла шляхом виключення його з числа службової житлової площі проводиться у разі відповідності займаного житла нормам житлового законодавства. Займана житлова площа не відповідатиме встановленій для цього населеного пункту нормі забезпечення постійним житлом - 8,3 кв. м на особу. Також було зазначено, що під час надання житлових приміщень не допускається заселення до однієї кімнати осіб різної статі, старших 9 років, тому він звернувся до суду з цим позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Чугуївський міський суд Харківської області рішенням від 16 грудня 2021 року позов задовольнив. Зобов`язав КЕВ м. Харкова подати до Чугуївської міської ради Харківської області клопотання про виключення квартири АДРЕСА_1 з числа службових квартирно-експлуатаційного відділу. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, оскільки бездіяльність відповідача є наслідком унеможливлення реалізації права на житло, що передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та Конституцією України. Крім того, питання виключення житла з числа службових квартир повинно вирішуватись виконавчим комітетом Чугуївської міської ради, а КЕВ м. Харкова повинен лише подати клопотання за заявою військовослужбовця про розгляд цього питання, однак відповідач вказане клопотання не подав чим порушив конституційні права позивача на житло.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Полтавський апеляційний суд постановою від 20 жовтня 2022 року апеляційну скаргу КЕВ м. Харкова залишив без задоволення. Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 16 грудня 2021 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому суд виходив з того, що, не подаючи відповідного клопотання, КЕВ м. Харкова прямо порушує конституційні права позивача на житло та гарантії, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тоді як законодавством не встановлено підстав для відмови КЕВ м. Харкова у поданні клопотання про виключення житлового приміщення з числа службового до виконавчого органу відповідної ради.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У лютому 2023 року КЕВ м. Харкова подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 16 грудня 2021 року і постанову Полтавського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року та закрити провадження у справі.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень посилався на те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21, від 03 серпня 2022 року у справі № 362/6167/20.

Касаційна скарга мотивована тим, що заявлений у цій справі спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки він виник щодо можливості реалізації позивачем права на соціальну гарантію, надану йому з огляду на особливий статус як військовослужбовця.

У квітні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Максимов М. І.подав письмові пояснення на касаційну скаргу, в яких просив відмовити в її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити без змін. При цьому зазначив, що станом на час звернення позивача до суду з цим позовом існувала судова практика, яка визначала, що розгляд справ ініційованих військовослужбовцями задля захисту своїх соціальних прав здійснюється за правилами цивільного судочинства. Скасування оскаржуваних судових рішень, які набрали законної сили і щодо яких розпочатий механізм примусового виконання є невиправданим втручанням у принцип парової визначеності.

Крім того зазначив, що у разі задоволення касаційної скарги, справу слід передати до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 березня 2023 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

27 березня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 проходить військову службу в Збройних Силах України з 22 грудня 1998 року дотепер.

ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 разом з дружиною та донькою.

До зазначеної квартири позивач вселився на підставі службового ордера від 11 вересня 2009 року № 015321, який видано виконавчим комітетом Чугуївської міської ради, у зв`язку з проходженням військової служби.

Рішенням житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_1 із зазначеної квартири знято статус «службова», що підтверджується витягом з протоколу від 30 квітня 2021 року № 4.

ОСОБА_1 звертався до КЕВ м. Харкова з проханням надати йому житло для постійного проживання, однак з відповіді КЕВ м. Харкова від 15 травня 2021 року № 2382 відомо, що надання військовослужбовцю постійного житла шляхом виключення його з числа службової житлової площі проводиться в разі відповідності займаного житла нормам житлового законодавства. Займана житлова площа не відповідатиме встановленій для цього населеного пункту нормі забезпечення постійним житлом - 8,3 кв. м на особу, що буде підставою для зняття з квартирного обліку.

ОСОБА_1 є військовослужбовцем, має вислугу понад 20 років, є учасником ООС, ветераном війни - учасником бойових дій, на підтвердження чого надано посвідчення серії НОМЕР_2 , перебуває на квартирному обліку в КЕВ м. Харкова у Чугуївському гарнізоні в загальній черзі з 17 травня 2005 року та у першочерговій з 21 січня 2018 року, що підтверджується довідкою про перебування на обліку від 28 квітня 2021 року № 2101, але постійного житла до цього часу не отримав. ОСОБА_1 мешкає в службовій квартирі, яка призначена для тимчасового проживання, а її службовий статус значно обмежує можливість реалізації встановлених законодавством житлових прав.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, третьої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Стаття 124 Конституції України визначає, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до частини першої статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно зі статтею 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (пункт 1 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг

(пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин, тоді як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Позивач у цій справі звернувся з позовом про зобов`язання КЕВ м. Харкова подати до Чугуївської міської ради Харківської області клопотання про виключення службової квартири з числа службових. Підставою для звернення з цим позовом стало те, що, як стверджує позивач, він має право на забезпечення житлом, зокрема, право на виключення житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання. Крім того, відповідач протиправно відмовив йому у поданні клопотання про виключення квартири з числа службових з підстав того, що займана його родиною житлова площа не відповідає встановленій для цього насаленого пункту нормі забезпечення постійним житлом, що буде підставою для зняття з квартирного обліку.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (абзац другий частини другої статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених ЖК УРСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (абзац перший пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»). Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства (абзац третій пункту 1 цієї статті).

Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями від Міністерства оборони України здійснюється за рахунок: новозбудованого, вивільненого або придбаного житла; надання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення (за згодою військовослужбовця); переобладнання нежилих приміщень фонду Міноборони у жилі (крім приміщень, розташованих на територіях, які використовуються за призначенням військовими частинами) (пункт 2 розділу І Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380).

Для ведення обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, виплати грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, надання та використання службової жилої площі, обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою житловою площею), ведення оперативного обліку службових житлових приміщень в апараті Міноборони, в Генеральному штабі Збройних Сил України, у інших органах військового управління та військових частинах, вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах та організаціях Збройних Сил України, а також у військових прокуратурах (далі - військова частина) утворюються житлові комісії (далі - житлова комісія військової частини) (пункт 1 розділу ІІ Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями).

Відповідно до пункту 7 розділу ІІ Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) має право приймати рішення щодо: взяття військовослужбовців та членів їх сімей на облік і зняття з обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою жилою площею); взяття військовослужбовців та членів їх сімей на облік і зняття з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання; надання військовослужбовцям та членам їх сімей службових жилих приміщень (службової житлової площі), жилих приміщень для постійного проживання або виплату грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення; зміни дати зарахування (перебування) на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання; внесення змін до облікових справ військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання; перегляду раніше прийнятих рішень цією житловою комісією або в порядку правонаступництва.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу ІІ Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями рішення житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) оформлюється протоколом (додаток 4), підписується членами комісії, які були присутні на засіданні житлової комісії, та протягом двадцяти робочих днів затверджується командиром військової частини та оголошується в наказі.

Отже, у спірних правовідносинах відповідач наділений повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем соціальних гарантій забезпечення жилими приміщеннями у силу його особливого статусу, визначеного Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто внаслідок проходження ним публічної служби, різновидом якої є військова служба.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Таким чином, військова служба є різновидом служби публічної. Тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців (включно зі спорами з військовими частинами щодо реалізації гарантій забезпечення військовослужбовців житловими приміщеннями), належать до юрисдикції адміністративних судів.

Соціальна гарантія, якої, як вважав позивач, його протиправно позбавили, передбачена для осіб, котрі проходять військову, тобто публічну службу. Інакше кажучи, право, яке позивач вважає порушеним, він набув саме у зв`язку з проходженням військової служби.

Тому цей спір військовослужбовця щодо реалізації цього права слід розглядати за правилами тієї юрисдикції, яка вирішує спори з приводу проходження публічної служби (аналогічно, як і спори, пов`язані з реалізацією інших соціальних гарантій (пільг), визначених для військовослужбовців).

Ураховуючи викладене, суди всупереч вищевказаним положеннням закону не звернули уваги на те, що спори щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій є спорами з приводу проходження позивачем військової служби як різновиду публічної служби. Саме у зв`язку з цим держава передбачила відповідні соціальні гарантії, а також порядок їх реалізації. Отже, такі спори належать до юрисдикції адміністративних судів.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 (провадження № 14-32цс22) та постановах Верховного Суду від 14 липня 2022 року у справі № 359/10656/18 (провадження № 61-11574св20), від 14 вересня 2022 року у справі № 331/3641/21 (провадження № 61-5521св21), від 09 листопада 2022 року у справі № 336/4583/21 (провадження № 61-7337св22), від 14 грудня 2022 року у справі № 389/3690/21 (провадження № 61-9563св22).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частинами першою та другою статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Оскільки суди попередніх інстанцій не встановили правової природи спірних правовідносин, що виникли між сторонами, у зв`язку з чим порушили норми цивільного процесуального законодавства щодо визначення предметної юрисдикції справи та розглянули в порядку цивільного судочинства справу, яка підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255, частини першої статті 414 ЦПК України.

У письмових поясненнях на касаційну скаргу представник позивача, у разі задоволення касаційної скарги, просив передати справу для продовження судового розгляду до Харківського окружного адміністративного суду.

Повноваження адміністративних судів та порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Категорії адміністративних справ, які за правилами адміністративного судочинства розглядають місцеві загальні суди як адміністративні, визначені у частині першій статті 20 КАС України. Всі інші справи, що не належать до визначеного у вказаній частині переліку, згідно з частиною другою статті 20 КАС України розглядають окружні адміністративні суди.

Заявлений у цій справі позов стосується забезпечення військовослужбовця житловими приміщеннями, що є відповідною соціальною пільгою, передбаченою державою у зв`язку з проходженням публічної (військової) служби, а відповідач у цих правовідносинах виконує публічно-владні управлінські функції. Тобто спір, що виник між сторонами, є адміністративно-правовим, а тому справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Справи з подібним предметом позову не належать до переліку тих, що підвідомчі місцевим загальним судам як адміністративним. Тому вирішення цього спору підвідомче окружному адміністративному суду.

Адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим кодексом (частина перша статті 25 КАС України).

Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, якщо інше не передбачено цим кодексом (частина друга статті 26 КАС України).

ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , що територіально відноситься за підсудністю до Харківського окружного адміністративного суду.

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що також територіально відноситься за підсудністю до Харківського окружного адміністративного суду.

Враховуючи наведене, справу слід направити до окружного адміністративного суду, юрисдикція якого поширюється на Харківську область. Таким судом є Харківський окружний адміністративний суд.

Щодо клопотання про розгляд справи у режимі відеоконференції

17 квітня 2023 року від представника позивача - адвоката Максимова М. І. надійшло зазначене клопотання.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини першої статті 212 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі і такої необхідності немає, тому підстави для проведення судового засідання в режимі відеоконференції відсутні.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Керуючись статтями 212, 255, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова задовольнити.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 16 грудня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова, третя особа - ОСОБА_2 , про зобов`язання вчинити певні дії закрити.

Клопотання ОСОБА_1 про направлення справи за встановленою юрисдикцією задовольнити.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова, третя особа - ОСОБА_2 , про зобов`язання вчинити певні дії передати до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун
М. Ю. Тітов