Справа № 352/1873/22
Провадження № 2/352/118/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2023 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої судді Хоминець М. М.

з участю секретаря Гундич Г. В.

позивачки ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

у с т а н о в и в:

Позивачка в листопаді 2022 р. звернулася до суду з позовом до відповідачки про визнання такою, яка втратила право на користування житловим приміщенням.

Заявлений позов обґрунтовувала тим, що вона на підставі свідоцтва про право власності від 20.11.2001 є власником будинковолодіння АДРЕСА_1 . Державна реєстрація її права власності проведена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.06.2014 р. Її син ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі та проживали у належному позивачці будинковолодінні. Шлюбні відносини між ОСОБА_4 та відповідачкою припинились у 2019 р., рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22.09.2022, яке набрало законної сили, шлюб між ними розірвано. У 2019 р. відповідачка залишила спірне будинковолодіння і з того часу в ньому не проживає. Відповідачка не сплачує комунальних платежів, забрала з будинку всі свої речі. Оскільки відповідачка залишилася зареєстрованою у спірному будинку, це створює позивачці як власниці майна перешкоди у здійсненні права користування цим майном, зокрема, унеможливлює отримання житлової субсидії. Просила визнати відповідачку такою, яка втратила право на користування житловим приміщенням.

Позивачка та її представник адвокат Клименко О. І. у судовому засіданні позов підтримали і просили його задоволити; позивачка пояснила, що відповідачка вивезла свої речі з будинку в липні 2022 р., до того вже три роки не проживала в будинку; відповідачка, коли повертається із заробітків, не повертається в спірний будинок; їй відомо, що відповідачка купила чи винаймає житловий будинок на АДРЕСА_2 . Внучка ОСОБА_5 постійно проживає в спірному будинку з позивачкою.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, у поданій суду заяві просила проводити розгляд справи без її участі, позов не визнала з підстав, викладених у відзиві.

У відзиві від 07.12.2022 відповідачка посилалась на те, що вона зареєстрована та проживає в житловому будинку по АДРЕСА_1 . В будинку знаходяться її особисті речі та інше майно. З 2003 р. після реєстрації шлюбу із сином позивачки по даний час за її участю та в більшій частині за її кошти проведено капітальний ремонт будинку, вона постійно давала позивачці кошти на оплату комунальних послуг; у 2019 р. вона навіть оплатила за власні кошти борг по комунальних послугах у розмірі 11000 грн. Починаючи з 2022 р., вона почала виїжджати на заробітки в Чехію, по приїзді продовжувала проживати в спірному будинку. Іншого житла у неї немає, вона ніколи не проживала на АДРЕСА_2 . Оскільки позивачка не надала жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вона більше трьох років не проживає в будинку, просила у позові відмовити.

Заслухавши вступне слово позивачки, її представника, показання свідків, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Установлено, що позивачка ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 20.11.2001 виконавчим комітетом Поберезької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області на підставі рішення виконкому від 25.07.2001, є власником будинковолодіння АДРЕСА_1 . Згідно реєстраційного напису на правовстановлюючому документі право власності позивачки на будинковолодіння зареєстроване Івано-Франківським ОБТІ 20.11.2001.

Крім того, 24.06.2014 проведена державна реєстрація права власності позивачки на спірне будинковолодіння у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вказані обставини підтверджуються засвідченими копіями свідоцтва про право власності з реєстраційним написом на правовстановлюючому документі (а.с.7) та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8-9).

Відповідачка ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі із сином позивачки ОСОБА_4 , з 04.07.2003 вона зареєстрована та проживала в спірному будинковолодінні.

Шлюб між ОСОБА_4 та відповідачкою розірваний на підставі рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22.09.2022, яке набрало законної сили (а.с.6).

Суд установив, що відповідачка ще до розірвання шлюбу в 2019 р. залишила спірне будинковолодіння, з того часу там не проживає, не сплачує комунальних платежів, не бере участі в утриманні житла. В липні 2022 р. відповідачка забрала з будинку свої речі.

Указані обставини підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Останній свідок, зокрема, підтвердив, що був очевидцем того, як відповідачка несла свої речі та сказала йому, що вибирається з будинку позивачки.

Обставина щодо непроживання відповідачки в спірному будинковолодінні підтверджується також актом обстеження побутових умов проживання від 26.12.2022, складеним комісією Єзупільської селищної ради (а.с.47).

Таким чином, установлено, що відповідачка, яка є колишньою невісткою позивачки, не проживає в спірному будинковолодінні без поважних причин більше одного року.

Суд зазначає, що відповідачка впорушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала суду жодних належних і допустимих доказів на підтвердження обставини, на яку посилалася, заперечуючи позов, що вона після розірвання шлюбу продовжує проживати в спірному будинку.

Реєстрація місця проживання відповідачки у спірному будинковолодінні порушує право власності позивачки, створює їй перешкоди в користуванні своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до положення ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Зазначена норма ст. 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 р. у справі № 6-709цс16. Ця правова позиція залишилась незмінною у практиці Верховного Суду та враховується судом у рамках розгляду даної справи згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову, який підлягає до задоволення.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 391, 405 ЦК України, керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, задоволити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, яка втратила право на користування житловим приміщенням у будинковолодінні АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Представник позивача: ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 .

Відповідачка: ОСОБА_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 21.04.2023.

Суддя Марія ХОМИНЕЦЬ