Номер провадження: 22-ц/813/748/23
Справа № 522/3241/20
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Цюри Т.В.,

суддів Комлевої О.С., Сєвєрової Є.С.,

За участю секретаря судового засідання: Трофименко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання протиправної та скасування декларації по початок будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації, визнання протиправним та скасування запису про реєстрацію права власності,-

ВСТАНОВИВ:

25 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про визнання протиправної та скасування декларації по початок будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації, визнання протиправним та скасування запису про реєстрацію права власності та просила суд визнати протиправною та скасування декларації про початок будівельних робіт ОД 77 «реконструкція частини квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані з виділом в самостійну одиницю; АДРЕСА_1 », визнати протиправною та скасувати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації ОД 19 від 20.06.2016 року «Реконструкція частини квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані з виділом в самостійну одиницю; АДРЕСА_1 », визнати протиправним та скасувати запис про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості АДРЕСА_1 , який було зареєстровано на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації ОД 19 від 20.07.2016 року (т.1, а.с.1-3).

10 листопада 2020 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) про визнання протиправної та скасування декларації по початок будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації, визнання протиправним та скасування запису про реєстрацію права власності залишено без задоволення (т.1, а.с.189-194).

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.11.2020 року скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги (т.1, а.с.197-204).

16 березня 2023 року Одеським апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 . У поданому відзиві відповідачка вказує, що після реєстрації права власності на об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, в зв`язку з чим, оскаржуваною у справі декларацією будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків. Відповідачка наголошує на тому, що сам факт реєстрації такої декларації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення, у зв`язку з чим, на думку відповідачки, висновки позивача про незаконність проведення реконструкції та реєстрації зазначеного об`єкту (квартири), на яку у своїй позовній заяві посилається скаржник також є неправомірним. З огляду на вказане, відповідачка просить суд залишити рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.11.2020 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (т.1, а.с.234-238).

Відповідно до протоколу повторного розподілу справи за допомогою автоматизованої системи документообігу суду від 05 серпня 2021 року цивільна справа передана головуючому-судді (суддя-доповідач) Цюрі Т.В., а також колегії суддів Вадовській Л.М., Колеснікову Г.Я. для подальшого розгляду, у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_4 з посади судді, у зв`язку з поданням заяви про відставку на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 20 липня 2021 року № 1612/0/15-21.

11 січня 2023 року Одеським апеляційним судом отримано пояснення по справі від ОСОБА_3 . У поданих поясненнях відповідачка наголошує на викладеній у відзиві позиції та просить суд залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання, призначене на 20.04.2023 року з`явився: представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 .

Інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи. Заяв або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направили.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, ненадання жодних доказів щодо існування підстав для відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутності сторін.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, і будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача цією декларацією не можуть бути порушені, оскільки індивідуальні акти можуть бути оскаржені лише особами, безпосередні права, свободи чи охоронювані законом інтереси яких такими актами порушуються.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, вважає вірним такий висновок суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що звертаючись із позовом ОСОБА_1 позовні вимоги обгрунтовувала тим, що заявлені в деклараціях відомості є неправдивими, оскільки ОСОБА_3 не виконувала реконструкцію частини квартири АДРЕСА_4 , а фактично виконала самовільну прибудову до кв. АДРЕСА_5 на земельній ділянці комунальної власності та почала виконання будівельних робіт із спорудженням прибудови до кв. АДРЕСА_5 у листопаді 2015 року, а не у червні 2016 року. Оскільки запис про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості - АДРЕСА_1 , прийнято на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації ОД 19 від 20.07.2016 року, що містить недостовірні дані, то такий запис теж підлягає скасуванню.

27 жовтня 2020 року позивачем подано клопотання в якому просить рахувати позовні вимоги в наступній редакції: визнати протиправною та скасувати реєстрацію декларації про початок будівельних робіт ОД 77 Реконструкція частини квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані з виділом в самостійну одиницю; АДРЕСА_1 ; визнати протиправною та скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації ОД 19 від 20.07.2016 року Реконструкція частини квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані з виділом в самостійну одиницю; АДРЕСА_1 ; визнати протиправним та скасувати запис про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості - АДРЕСА_1 , який було зареєстровано на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації ОД 19 від 20.07.2016 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності, видане 08.09.2014 року Департаментом міського господарства Одеської міської ради.

За договором дарування від 12.07.2000 року, посвідченим приватним нотаріусом ОМНО Колмаковою Н.В. за реєстр. № 2201, ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар частину квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 115,0 кв.м.

Також, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 27,7 кв.м., житлова 20,5 кв.м. Підстава виникнення права власності: технічний паспорт, серія номер б/н, виданий 25.07.2016 року, видавник ТОВ «ДОКУМЕНТИ»; Декларація про готовність до експлуатації об`єкта, серія та номер: ОД19, виданий 20.07.2016 року, видавник Департамент ДАБІ в Одеській області. Дата державної реєстрації 26.12.2016 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 179137425 від 29.08.2019 року.

Позивач вважає, що інформація, яка міститься у декларації про початок будівельних робіт ОД 77 Реконструкція частини квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані з виділом в самостійну одиницю; АДРЕСА_1 та декларації про готовність об`єкта до експлуатації ОД 19 від 20.07.2016 року Реконструкція частини квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані з виділом в самостійну одиницю; АДРЕСА_1 є неправдивою, оскільки ОСОБА_3 не виконувала реконструкцію частини квартири АДРЕСА_4 , а фактично виконала самовільну прибудову до кв. АДРЕСА_5 на земельній ділянці комунальної власності та почала виконання будівельних робіт із спорудженням прибудови до кв. АДРЕСА_5 у листопаді 2015 року, а не у червні 2016 року. Оскільки запис про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості - АДРЕСА_1 , прийнято на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації ОД 19 від 20.07.2016 року, що містить недостовірні дані, то такий запис теж підлягає скасуванню.

Також, звертаючись із апеляційною скаргою, апелянт наголошує на тому, що ОСОБА_3 почала виконання будівельних робіт із спорудження прибудови до кв. АДРЕСА_5 у листопаді 2015 року, а не у червні 2016 року, як зазначено у декларації про початок будівельних робіт. Тому, апелянт вважає, що ОСОБА_3 зазначила у деклараціях недостовірну інформацію про характер будівельних робіт, місце проведення будівельних робіт та дату початку будівельних робіт. На думку апелянта, судом першої інстанції проігноровано факт неодноразового звернення ОСОБА_1 до Управління Державного архітектурно-будівельного контролю ОМР оскільки, як вважає апелянт, ОСОБА_3 здійснено захват земельної ділянки шляхом проведення самовільного будівництва, яка належить територіальній громаді м. Одеси та є придомовою територією внутрішнього двору.

Колегія суддів вважає вказані доводи неспроможними, виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини 5 статті 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що органи державного архітектурно-будівельного контролю здійснюють контроль за виконанням підготовчих та будівельних робіт.

За змістом статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

В процесі такого контролю відповідні органи наділені повноваженнями, зокрема, реєструвати або повертати на доопрацювання декларацію про початок будівельних робіт (стаття 36 Закону, в редакції, чинній станом на початок будівництва), реєструвати або повертати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації (стаття 39 Закону).

Згідно з пунктом 1 Положення про державну архітектурно-будівельну інспекцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 липня 2014 року № 294 (далі - Положення), ДАБІ є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Відповідно до пункту 3 цього Положення основними завданнями ДАБІ є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, зокрема, здійснення державного контролю та нагляду за дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил; виконання дозвільних та реєстраційних функцій у будівництві, ліцензування у визначених законодавством випадках.

Відповідно до частин 1, 4 та 6 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів.

Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю повертають декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обгрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації.

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації (частина 5 статті 39 Закону).

Відповідно до частини 9 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою, серед іншого, для оформлення права власності на нього.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 "Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

Технічне обстеження проводиться суб`єктом господарювання, який має у своєму складі відповідних виконавців, що згідно із Законом України "Про архітектурну діяльність" одержали кваліфікаційний сертифікат, або фізичною особою - підприємцем, яка згідно із зазначеним Законом має кваліфікаційний сертифікат (далі - виконавці).

Технічне обстеження включає такі етапи:

- попереднє (візуальне) обстеження об`єкта, у тому числі огляд і фотографування об`єкта та його конструктивних елементів, виконання обмірів, визначення класу наслідків (відповідальності) об`єкта, аналіз проектної та іншої технічної документації (за наявності);

- детальне (інструментальне) обстеження об`єкта, у тому числі визначення параметрів і характеристик матеріалів, виробів та конструкцій, із залученням фахівців відповідної спеціалізації та атестованих лабораторій (за необхідності).

На підставі інформації, отриманої під час технічного обстеження, з урахуванням виду, складності, технічних та інших особливостей об`єкта, проведених заходів, передбачених цим пунктом, а також даних технічного паспорта, проектної та іншої технічної документації на об`єкт (за наявності) виконавець проводить оцінку технічного стану об`єкта та складає звіт про проведення технічного обстеження за формою, наведеною в додатку 1 до цього Порядку.

Пронумерований, прошнурований звіт підписується та скріплюється особистою печаткою виконавця і затверджується суб`єктом господарювання, який проводив технічне обстеження (для юридичних осіб).

Відповідно до пункту 11 зазначеної Постанови датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката.

Отже, зареєструвавши спірні декларації, органи ДАБІ діяли як суб`єкт владних повноважень та в силу покладених на них законом обов`язків мали перевірити як сам об`єкт нерухомого майна, який вводився в експлуатацію, так і підстави такого введення, а також відомості зазначені в самій декларації про готовність об`єкта до експлуатації, в зв`язку з чим, доводи апелянта у частині незаконного проведення робіт з реконструкції спірної квартири не знаходять свого підтвердження та є необґрунтованими, так як будь-яких доказів неналежного виконання органами ДАБІ свої владних повноважень суду не надано, як вірно зазначено у рішенні суду першої інстанції.

Слід наголосити на тому, що департаментом ДАБІ Одеської області з ініціативи ОСОБА_1 було проведено позапланову перевірку, про що апелянтом не вказується в апеляційній скарзі, а навпаки наголошується на бездіяльності державних органів після її звернення. В результаті даної перевірки було винесено постанову №810 від 11 грудня 2015 року про притягнення до відповідальності ОСОБА_3 відповідно до ч.7 ст.96 КпАП України.

Однак, ОСОБА_3 звернулась до суду із адміністративним позовом про скасування даної постанови в справі про адміністративне правопорушення та визнання її протиправною.

Відповідно до постанови Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2017 року по справі №522/1050/16-а, позов ОСОБА_3 задоволено та визнано протиправною та скасованою постанову №810 від 11.12.2015 року.

14 грудня 2017 року постановою Одеського апеляційного адміністративного суду Апеляційну скаргу Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області задоволено частково.

Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2017 року змінено, шляхом викладення її резолютивної частини в іншій редакції.

Адміністративний позов ОСОБА_3 до головного інспектора будівельного нагляду відділу нагляду за діяльністю органів державного архітектурно-будівельного контролю та ринкового нагляду Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області Солов`я Дмитра Анатолійовича про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення та закриття адміністративного провадження задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано постанову Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області за № 810 по справі про адміністративне правопорушення від 11 грудня 2015 року, якою ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.7 ст.96 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 8 500,00 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

У тексті постанови зазначено, що встановлений інспектором факт проведення робіт з будівництва добудови до квартири АДРЕСА_5 , не відповідає дійсності, оскільки невірно визначено місцезнаходження об`єкту квартира фактично знаходиться за адресою АДРЕСА_4 .

Апеляційний суд звертає увагу на те, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення.

Виходячи з викладеного, не може визнаватись законною перевірка контролюючого органу такого об`єкту та акти, оформлені за результатами державного архітектурно-будівельного контролю.

Аналогічна правова позиці міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справах №804/1510/16 та від 02 жовтня 2018 року у справі №465/1461/16-а.

Отже, оскаржувана у справі реконструкція, згідно декларації була зареєстрована та отримано а підставі неї свідоцтва про право на квартиру ,яке розташоване за вищевказаною адресою, були зареєстровані та отримані на підставі чинних на момент їх оформлення декларацій.

Тобто, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо того, що ОСОБА_3 отримала оскаржуване у справі майно, зареєструвавши на підставі Декларації про готовність об`єкту від 20.07.2016 року, вже після того, як отримала право власності на підставі договору дарування від первісного власника цього майна.

Слід звернути увагу, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com Б.г.І. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Зі змісту положень статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку № 553 вбачається, що для усунення можливості зловживання правом на перевірки, сукупність заходів, які здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю за додержанням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил можуть здійснюватися лише під час виконання відповідними суб`єктами підготовчих та будівельних робіт.

Тобто, за загальним правилом такі перевірки можливі щодо тих об`єктів, які знаходяться в процесі будівництва.

Виключенням із цього загального правила є виявлення факту самочинного будівництва у зв`язку з чим, такі перевірки можуть стосуватися й збудованого об`єкту.

Таким чином, в даному випадку, після реєстрації права власності на об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, в зв`язку з чим, оскаржуваною у справі декларацією будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків. Сам факт реєстрації такої декларації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення, в зв`язку з чим висновки Позивача про незаконність проведення реконструкції та реєстрації зазначеного об`єкту (квартири), на яку у своїй позовній заяві посилається скаржник також є не правомірними.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано належних доказів на підтвердження тих обставин, якими вона обґрунтовує свої вимоги, не підтверджено доказами і доводи, викладені в апеляційній скарзі.

З огляду на вказане, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, так як висновки районного суду є такими, що відповідають обставинам справи.

Тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2020 року залишити без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання протиправної та скасування декларації по початок будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації, визнання протиправним та скасування запису про реєстрацію права власності залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21.04.2023 року.

Головуючий суддя Цюра Т.В.

Судді: Сєвєрова Є.С.

Комлева О.С.