КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2023року місто Київ

справа № 369/13170/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Ковальчук Л.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки та винагороди, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь:

3430,00 доларів США винагороди за договором позики, нарахованої в період з 13 березня 2020 року по 13 листопада 2020 року;

180000,00 доларів США неустойки, нарахованої в період з 13 березня 2020 року по 13 листопада 2020 року за невиконання умов договору.

В мотивування вимог посилався на те, що 10 липня 2019 року відповідач за договором позики взяла у нього в борг 3000,00 доларів США для закупки товарів з подальшою реалізацією, строком до 15 грудня 2019 року.

Вказував, що згідно договору позики винагороду позикодавцю встановлено у розмірі 10% від суми боргу щомісячно до дня повного фактичного повернення всієї суми кредитору. В разі неповернення суми боргу в строк відповідач зобов`язалась також сплатити щоденну неустойку в розмірі 25% від всієї суми.

Зазначав, що оскільки відповідач прострочила повернення боргу, остання має сплатити йому суму неустойки та винагороду.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 березня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму неустойки за період з 13 березня 2020 року по 13 листопада 2020 року у розмірі 10,00 доларів США.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн.

В решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача на його користь неустойкуза період з 13 березня 2020 року по 13 листопада 2020 року у сумі 180000 доларів США (750 доларів США* 240 діб).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що зменшенням суми неустойки забезпечення виконання зобов`язання суд першої інстанції порушив ч.1 ст.546, ч.1 ст.627 ЦК України.

Вказував, що положення ч.3 ст.551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, які мають іншу правову природу. Відповідач заяв про зменшення неустойки не подавала.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь позивача винагороди у розмірі 3430 доларів США за період з 13березня 2020 року по 13 листопада 2020 року, суд першої інстанції виходив з того, що за договором позики грошові кошти у борг надавалися строком до 15грудня 2019 року, а нараховувати передбачені договором проценти за позикою після спливу визначеного договором строку законом не передбачено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 липня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 3000 доларів США, які зобов`язалася повернути 15 грудня 2019 року.

Сторони у договорі позики погодили, що згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України встановлено винагороду для позикодавця у розмірі 10% від всієї суми позики щомісячно до дня фактичного повернення грошових коштів. В разі неповернення суми боргу в строк позичальник зобов`язалась сплатити щоденну неустойку в розмірі 25% від всієї суми. Неустойка згідно з ч.1 ст.546 ЦК України забезпечує виконання договору позики і зменшенню не підлягає.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.1 ст.1046 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Абзацом 2 ч.1 ст.1048 ЦК України визначено, що у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує ч.2 ст. 625ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16.

Як вбачається з договору позики, ОСОБА_2 зобов`язалась повернути ОСОБА_1 борг в строк до 15 грудня 2019 року.

Підставою позовних вимог про стягнення з відповідача 3430 доларів США винагороди за період з 13 березня 2020 року по 13 листопада 2020 року є невиконання відповідачем зобов`язань щодо сплати процентів за договором позики в обумовленому розмірі на підставі ч.1 ст.1048 ЦК України.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що визначена в договорі позики винагорода з посиланням на ч.1 ст.1048 ЦК України визначає сплату позичальником процентів за період правомірного користування позикою.

Оскільки з настанням 15 грудня 2019 року строку виконання зобов`язання за договором позики, право позикодавця нараховувати проценти за користування позикою припинилося згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача 3430 доларів США винагороди за період з 13 березня 2020 року по 13 листопада 2020 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач також просив стягнути з відповідача 180000 доларів США неустойки, нарахованої в період з 13 березня 2020 року по 13 листопада 2020 року за невиконання умов договору.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

За умовами договору позики від 10 липня 2019 року, сторони визначили, що в разі неповернення суми боргу в строк позичальник зобов`язалась сплатити щоденну неустойку в розмірі 25% від всієї суми. Також договором визначено, що неустойка згідно з ч.1 ст.546 ЦК забезпечує виконання договору позики і зменшенню не підлягає.

Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, зокрема у постанові від 04 листопада 2015 року у справі №6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі №703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що умова договору позики від 10 липня 2019 року про те, що неустойка зменшенню не підлягає, прямо суперечить ч.3 ст.551 ЦК України та є нікчемною.

Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що ОСОБА_2 свій обов`язок з повернення грошових коштів у повному обсязі не виконала, а розмір заявленої позивачем пені значно перевищує розмір заборгованості за позикою, на яку ця пеня нараховувалася, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність зменшення пені на підставі ч.3 ст.551 ЦК України, що відповідає завданню цивільного судочинства, справедливому розгляду і вирішенню справи.

Таким чином, виходячи із характеру правовідносин, які склалися між позивачем та відповідачем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову в частині стягнення з відповідача 10 доларів США неустойки за період з 13 березня 2020 року по 13 листопада 2020 року, оскільки визначений судом розмір такої неустойки відповідатиме меті забезпечення виконання умов договору, не буде надмірним та не поставить відповідача у вкрай невигідне становище, враховуючи, що у матеріалах справи відсутні докази того, що позивачу завдана істотна шкода.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що зменшенням суми неустойки забезпечення виконання зобов`язання суд першої інстанції порушив ч.1 ст.546, ч.1 ст.627 ЦК України спростовуються вищевикладеним.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що положення ч.3 ст.551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, які мають іншу правову природу, колегія суддів відхиляє, оскільки розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: