Провадження № 2/369/2082/23
24.04.2023 м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючої судді Дубас Т.В.
при секретарі судового засідання Житар А.А.
за участю позивача ОСОБА_1
представника третьої особи Юрчук В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Боярської міської ради Фастівського району Київської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини,
У жовтні 2022 року позивач звернулась до суду із цим позовом, в якому просила суд:
позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , батьківських прав відносно його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
стягнути на її користь з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше визначеного законодавством мінімального розміру аліментів на дитину, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття;
допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини в межах суми платежу за один місяць;
судові витрати в частині вимог про позбавлення відповідача батьківських прав стягнути з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , а в частині вимог про стягнення аліментів - на користь держави.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.01.2011 сторони уклали шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 76.
Спільне життя з відповідачем не склалося, заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16.05.2017 у справі № 369/5086/16-ц, що набрало законної сили, зазначений шлюб було розірвано.
Від шлюбу у сторін народивсясин - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зі слів позивача, у період з 2011 року і до тепер відповідач жодним чином не бере участь у вихованні та розвитку своєї дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не намагався зустрічатися з ним та ухиляється від участі в його утриманні.
Позивач вказала, що ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків негативно відображається на дитині сторін, так як без письмової згоди відповідача позивач не може його зареєструвати та не може вивезти його за кордон для відпочинку. Несправедливим є також той факт, що відповідач, який не виконує свої батьківські обов`язки відносно сина, має відносно нього визначені законом права, і це йде не на користь дитини.
Позивач відмітила, що неповнолітній ОСОБА_3 проживає разом з нею, і вона займається його вихованням, повністю утримує його, забезпечує його житлом.
Позивач також зазначила, що на цей час не існує жодного судового рішення чи іншого документу про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина сторін.
На підставі вищенаведеного, ОСОБА_1 змушена була звернутися до суду.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.10.2022 було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.01.2023 було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
У судове засідання 10.04.2023 позивач та представник позивача з`явилися. Позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити
У судовому засіданні 10.04.2023 було оголошено перерву до 15 год. 30 хв. В подальшому учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Позивач та її представник подали до суду клопотання, в якому просили суд розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували.
Відповідач у судове засідання 10.04.2023 не з`явився. Причини неявки відповідача та його позиція щодо позову суду не відомі.
Представник Служби у справах дітей Боярської міської ради Фастівського району Київської області в судове засідання не з`явився, проте звернувся до суду із заявою про розгляд справи без участі третьої особи, а також надав рішення органу опіки та піклування та письмовий висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 по відношенню до малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
За відсутності заперечень від позивача суд ухвалив рішення про проведення заочного розгляду справи по суті, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.
28.01.2011 сторони уклали шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 76, що вбачається із заочного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16.05.2017 у справі № 369/5086/16-ц.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народивсяспільний син - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 04.10.2011.
Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16.05.2017 у справі № 369/5086/16-ц, що набрало законної сили, шлюб між сторонами було розірвано.
Докази того, що з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання їх сина, відсутні.
Відповідно до копії акту депутата Боярської міської ради VIII скликання Фастівського району Київської області Григор`євої А.О. від 22.09.2022 та довідки Управління соціального захисту населення від 27.09.2022 № 02-10/484 неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з матір`ю, позивачем, яка займається його вихованням, повністю його утримує та забезпечує його житлом.
Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні повідомила, що у період з 2011 року і до тепер відповідач жодним чином не бере участь у вихованні та розвитку своєї дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не намагається зустрічатися з ним та ухиляється від участі в його утриманні та вихованні, а також що відповідач не одноразово ставив сім`ю у важке матеріальне становище через свій асоціальний спосіб життя, коли проживав разом з позивачем та їх сином.
Відповідно до висновку Служби у справах дітей Боярської міської ради Фастівського району Київської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Боярської міської ради Фастівського району Київської області 19.01.2023 за номером № 9/53, орган опіки та піклування за місцем проживання дитини сторін дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 по відношенню до малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У розрізі встановлених обставин у справі суд вважає за необхідне проаналізувати наступне законодавство та практику Верховного Суду.
У принципі 2 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, проголошено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.
З огляду на принцип 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю.
Зважаючи на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, що набула чинності для України 27.09.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У ч. ч. 1, 3 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, що набула чинності для України 27.09.1991, визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Відповідно до статті 18 цієї ж Конвенції, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до ст. 19 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, що набула чинності для України 27.09.1991, держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування.
Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
У відповідності до ч. 4 ст. 27 згаданої Конвенції держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».
Як визначено у п. 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 у справі «Хант проти України», між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27.11.1992, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.
Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Згідно зі ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.
Згідно з частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують ї до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
За частиною четвертою статті 164 Сімейного кодексу України, під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.
У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Статтею 180 СК України проголошено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Частиною 1 ст. 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом.
За приписами ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
З огляду на ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Відповідно до п. 1.3 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26.05.1999 № 34/166/131/88, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.06.1999 за № 387/3680, органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад.
У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30.03.2007 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на і фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, й матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про ї здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 753/9433/17 у своїй постанові від 09.11.2020.
Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 08.12.2021 у справі № 311/563/20, позбавлення батьківських прав батька чи матері, які, починаючи з моменту народження дитини, фактично самоусунулися (ухилилися) від її виховання, не піклувалися про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя тощо, відповідає найкращим інтересам дитини.
У постанові від 29.09.2021 у справі № 459/3411/18 Верховний Суд підкреслив, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу права спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Відмова батьків (усиновлювачів) від дитини є такою, що порушує її права та інтереси, тому ухиляння від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини є підставою для позбавлення батьківських прав і стягнення з батьків (усиновлювачів) аліментів на її утримання (постанова Верховного Суду від 23.06.2022 у справі № 175/1713/20).
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.
З огляду на встановлені обставини в розрізі проаналізованого судом законодавства та практики Верховного Суду, суд приходить до наступних висновків.
Так, зі встановлених судом обставин вбачається, що з боку відповідача, як батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має місце свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, залишення з батьком дитини буде явно суперечити правам та інтересам останнього, так як відповідач, навіть не кажучи вже про основні його батьківські обов`язки, не виявляє навіть мінімальної батьківської прихильності та елементарної турботи, що шкодить розвитку дитини та реалізації її прав.
Отже, позбавлення відповідача батьківських прав наразі, на думку суду, є єдиним можливим засобом забезпечення дитині спокійного життя та гармонічного виховання, як того вимагає ст. 150 СК України.
Тобто, так як судом було встановлено, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, є підстави відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення його батьківських прав.
Тому, враховуючи свідоме систематичне небажання батька виконувати батьківські обов`язки щодо участі у вихованні сина, його матеріальному забезпеченні, духовному зростанні, взагалі будь-якої участі у житті дитини, що повністю узгоджується із зібраними у справі доказами, до відповідача слід застосувати таких крайній захід як позбавлення батьківських прав, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.
При цьому, застосовуючи такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав, суд також враховує, що у разі зміни обставин, що стали підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, відповідач має право бути поновленим у батьківських правах відносно своєї дитини відповідно до положень ст.169 СК України.
Разом з тим, позбавляючи відповідача батьківських прав, суд вважає за необхідне стягнути з нього аліменти на користь позивача, на утриманні якої знаходиться син сторін.
При цьому, суд, керуючись вимогами законодавства, а також принципами розумності, справедливості та достатності, приходить до висновку про призначення до стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
З урахуванням викладеного суд задовольняє позов частково, так як позивач просила суд стягнути на її користь аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку.
Згідно зі ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн., і на користь держави також 992,40 грн.
Крім того, відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання цього рішення суду в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.
Враховуючи вищевикладене та правові висновки Верховного Суду, керуючись ст.ст. 19, 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, ст. 51 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 7, 19, 150, 164, 165, 180-183, 191 СК України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 2, 4, 5, 11-13, 76-82, 84, 141, 258, 263-265, 280-282, 354, 430 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Боярської міської ради Фастівського району Київської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити частково.
Позбавити ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнути на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше визначеного законодавством мінімального розміру аліментів на дитину, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , 992,40 грн. судового збору.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь держави 992,40 грн. судового збору.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини в межах суми платежу за один місяць.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .
Суддя Тетяна ДУБАС