печерський районний суд міста києва
Справа № 757/902/22-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2023 року

Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Хайнацького Є.С.,

при секретарі судового засідання - Сміян А.Ю.,

за участю:

позивача: не з`явилась,

представника відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - відповідач, АТ «Ощадбанк»), в якому просить визнати за позивачем право власності на компенсаційний вклад № 41136/915 із залишком 9 294 грн. 60 коп., компенсаційний вклад № 16339/915 із залишком 346 грн. 50 коп., компенсаційний вклад № 2472/91551 із залишком 850 грн. 50 коп., належних померлому ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 . Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 30.06.2003 року встановлено, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні померлого ОСОБА_2 , тому за нею визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивачем було виявлено довідки філії ВАТ «Державний ощадний банк України», з яких вбачається, що на ім`я ОСОБА_2 виявлено вклади: компенсаційний № 41136/915 із залишком 9 294 грн. 60 коп., компенсаційний № 16339/915 із залишком 346 грн. 50 коп., компенсаційний № 2472/91551 із залишком 850 грн. 50 коп.

Оскільки розпорядження банку ОСОБА_2 не давав, після його смерті вклад переходить до спадкоємців на загальних підставах, позивач прийняла в установленому порядку спадщину на все спадкове майно, у тому числі і на вклади. Однак, спадкова справа нотаріусом не заводилась, оскільки питання оформлення нерухомого майна вирішувалось у судовому порядку, тому позивач позбавлена можливості отримати вказані вклади в позасудовому порядку.

Посилаючись на вказані обставини, на підставі ст.ст. 524, 548, 549, 564 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР), ст.ст. 15, 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.01.2022 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Ощадбанк» про визнання права власності на спадкове майно та призначено підготовче засідання у справі на 25.03.2022 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2022 року відкладено розгляд справи у підготовчому засіданні на 16.08.2022 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.08.2022 року відкладено розгляд справи у підготовчому засіданні на 03.11.2022 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.11.2022 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Ощадбанк» про визнання права власності на спадкове майно та призначено вказану цивільну справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 28.02.2023 року.

26.01.2023 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, у якому він просить відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.

Відзив обґрунтований тим, що спірні правовідносини щодо спадкового майна ОСОБА_2 виникли з моменту його смерті, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1 , відтак, позивачем пропущено позовну давність для захисту своїх прав, оскільки позовна давність до її вимог спливла 04.01.2006 року, а з позовом до суду позивач звернулась 24.12.2021 року. З огляду на зазначене, відповідач заявляє про застосування позовної давності до позовних вимог та просить відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності. Крім того, на ім`я ОСОБА_2 в АТ «Ощадбанк» обліковано компенсаційні рахунки зі спеціальним режимом використання в національній валюті на знеціненні кошти, внесені до 02.01.1992 року, а не компенсаційні вклади, як стверджує позивач, тому посилання позивача на норми законодавства щодо успадкування вкладів є неправомірним та безпідставним. Спірні правовідносини регулюються ЦК УРСР, тому в силу ст. 531, 549 цього кодексу позивачем не доведено, що вона є спадкоємцем ОСОБА_2 . Крім того, АТ «Ощадбаннк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки прав позивача щодо невизнання права власності на грошові кошти, що знаходяться на компенсаційних рахунках, не порушувало. До відзиву представником відповідача також додано заяву в порядку ст. 267 ЦК України щодо застосування позовної давності, у якій він просить відмовити в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.02.2023 року оголошено перерву у підготовчому засіданні.

Позивач у судове засідання не з`явилась; про день, час, місце розгляду справи повідомлена належним чином; подала до суду заяву, у якій просила розглядати справу без її участі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК України), фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 31.01.2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Бориспільського міського управління юстиції Київської області.

Згідно з копією виписки з рішення Яготинського районного суду Київської області від 30.06.2003 року у справі № 2-570/2003 встановлено, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні померлого ОСОБА_2 та визнано за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з листом Філії - Бориспільського відділення № 3036 ВАТ «Державний ощадний банк України» від 06.08.2003 року № 689 на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2, виявлено вклади: нерухомий, строковий № НОМЕР_2 з залишком 06 грн. 08 коп., компенсаційний № 41136/915 з залишком 9 294 грн. 60 коп., нерухомий до запитання № 69801 з залишком 0,02 коп., та компенсаційний № 16339/915 з залишком 346 грн. 50 коп.

Згідно з листом Філії Бориспільського відділення 3036/023 ВАТ «Державний ощадний банк України» повідомлено, що на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2, виявлено рахунки: нерухомий до запитання 7154 з залишком 0,03 коп. та компенсаційний № 2472/91551 з залишком 850 грн. 50 коп.

За положеннями ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Питання збереження, відновлення реальної вартості та компенсації знецінених грошових заощаджень громадян України, які зберігалися на рахунках Ощадного банку колишнього СРСР до 02.01.1992 року, регулюються Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», ст. 1 якого встановлені зобов`язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 02.01.1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України.

Відповідно до ст. 2 цього Закону держава зобов`язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку.

Установи Ощадного банку України на виконання вимог ст. 5 Закону провели одноразову індексацію вкладів громадян і на проіндексовані суми, що знаходяться на позабалансовому рахунку АТ «Ощадбанк», видали вкладникам ощадні книжки, на підставі яких виникає право на отримання компенсаційних сум в майбутньому за рахунок Державного бюджету.

Відповідно до вимог Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», зобов`язанням держави Україна є компенсування проіндексованих грошових заощаджень громадян, поміщених до 02.01.1992 року в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України.

07.12.2000 року прийнято Закон України «Про банки і банківську діяльність», ст. 2 якого установлено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно ст. 57 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклади фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців) у банках гарантуються в порядку і розмірах, передбачених законодавством України.

Як визначено у п.п. 2, 3 статуту акціонерного товариства «Державний ощадний банк», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2003 року № 261 «Деякі питання діяльності акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» банк утворено відповідно до розпорядження Президента України від 20.05.1999 року № 106, постанови Кабінету Міністрів України від 21.05.1999 року № 876 «Про деякі питання управління Державним спеціалізованим комерційним ощадним банком України шляхом перетворення Державного спеціалізованого комерційного ощадного банку України у відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України». Банк є правонаступником всіх прав та обов`язків Державного спеціалізованого комерційного ощадного банку України, зареєстрованого Національним банком 31.12.1991 року за № 4.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 року № 568 «Питання акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» затверджено новий статут АТ «Ощадбанк», оскільки змінено тип публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство «Державний ощадний банк України».

Як визначено у п. 8 статуту АТ «Ощадбанк», єдиним акціонером банку, якому належить 100 відсотків акцій у статутному капіталі банку, є держава. Функції з управління корпоративними правами держави у банку здійснює Кабінет Міністрів України.

Відповідно до п. 22 цього статуту, банк не відповідає за зобов`язаннями держави, а держава не відповідає за зобов`язаннями банку, крім випадків, передбачених законом або договором.

Таким чином АТ «Ощадбанк» є правонаступником Державного спеціалізованого комерційного ощадного банку України, до якого були передані рахунки, відкриті у банку трудових заощаджень і кредитування населення СРСР, і на нього покладено зобов`язання вести реєстр таких вкладників, а у разі фінансування таких компенсаційних виплат за рахунок державного бюджету, здійснювати їх виплати на підставі виданих ощадних книжок компенсаційного владу та даних реєстру вкладників заощаджень громадян.

Статтею 1228 ЦК України встановлено право вкладника розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі).

Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним (ч. 2 ст. 1228 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора.

Проте у зобов`язаннях, не пов`язаних з особою кредитора, смерть не призводить до припинення зобов`язань, а відбувається перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб спадкоємців.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовує його тим, що в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 їй належить право на компенсаційні вклади в АТ «Ощадбанк», та просить суд визнати за нею право власності на ці компенсаційні вклади.

Згідно ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 01.01.2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини.

Як визначено у ч. 2 ст. 1220 ЦК України, так і ст. 525 ЦК УРСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила книги шостої цього Кодексу застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, норми ч. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України слід розуміти таким чином, що правила книги шостої цього Кодексу може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01.07.2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.ст. 529 - 531 ЦК УРСР.

Отже, за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01.01.2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина за якими відкрилась і була прийнята до 01.01.2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

На час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини.

Так, згідно зі ст. 531 ЦК УРСР, до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства.

Особи, які мали право на обов`язкову частку в спадщині на підставі ст. 535 ЦК УРСР, у тому числі й утриманці померлого, проте не здійснили дій, що свідчать про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР), можуть звернутися з позовом про продовження строку для прийняття спадщини (ст. 550 ЦК УРСР).

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР, спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави.

Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави.

Разом з тим, позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів, що вона є спадкоємцем, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 у встановленому законом порядку; також невідомо коло спадкоємців, що мав встановити нотаріус.

На підтвердження своїх доводів позивачем надано лише копію виписки з рішення Яготинського районного суду Київської області від 30.06.2003 року у справі № 2-570/2003, яким встановлено, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні померлого ОСОБА_2 та визнано за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Проте, з даної копії виписки з рішення не вбачається, що позивач перебувала на утриманні померлого не менше одного року до його смерті; що вказана квартира є спадковим майном померлого, та що право власності на цю квартиру визнано за позивачем у порядку спадкування; не вбачається також, що судом встановлене коло спадкоємців, які враховуються для визначення розміру обов`язкової частки у спадщині.

При розгляді справ про спадкування суд має перевірити обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, які можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі.

З матеріалів даної справи вбачається, що суд при розгляді справи позбавлений можливості перевірити обставини, які входять до предмета доказування у цій справі.

Докази, надані позивачем, суд вважає недостатніми та такими, що не дають змоги суду дійти обґрунтованого висновку про наявність тих обставин, які входять до предмета доказування у цій справі.

Крім того, відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» позов про визнання права на спадщину може бути поданий у випадку відсутності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину. Проте правильне визначення відповідача, який буде відповідальним за виконання судового рішення, є принциповим питанням, особливо, якщо за наслідками судового рішення буде здійснено розподіл судових витрат, які буде покладено на відповідачів.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Як вбачається з позовної заяви, позивач зазначила в якості відповідача у даній справі АТ «Ощадбанк».

Позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляла.

З огляду на зазначене, суд вважає, що АТ «Ощадбанк» є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки банківська установа не має жодних прав щодо спадкування грошових коштів на рахунках померлого, не є власником грошових коштів вкладника, а лише виконує розпорядження власника рахунку щодо грошових коштів і не може бути стороною цивільних правовідносин у справах про спадкування.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

З огляду на зазначене, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання права власності на спадкове майно задоволенню не підлягають.

Крім зазначеного, відповідач подав заяву про застосування позовної давності до вимог позивача.

Проте, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц.

Отже, підстави для застосування позовної давності до вимог позивача відсутні.

Керуючись ст.ст. 531, 535, 548, 549, 550 Цивільного кодексу Української РСР, ст. 608, 1228, ч.ч. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та підписано 24.04.2023 року.

Суддя Є.С. Хайнацький