ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/445/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/5416/22 Категорія: 305030000 Смоляр О. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Гончар Н.І., Нерушак Л.В., розглянувши у письмовому провадженні апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - адвоката Бородійчук Марії Володимирівни на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення коштів, отриманих без достатньої правової підстави,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.10.2022 року при перегляді виписки в системі віддаленого обслуговування Приват24 довідався, що з його карткового рахунку в АТ КБ Приватбанк було здійснено платіж на користь ОСОБА_2 на суму 20100, 50 грн.

Кошти були зараховані на картковий рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_2 ( НОМЕР_1 ) в АТ КБ Приватбанк № НОМЕР_2 згідно квитанції № Р24А від 22.06.2018, призначення платежу «Перевод на карту Приватбанка», відправник - ОСОБА_1 (ІНП НОМЕР_3 ). Позивач вказує, що даний платіж був перерахований помилково через систему віддаленого обслуговування (мобільний додаток Приват24) АТ КБ Приватбанк, дані кошти позивач планував перевести на власник картковий рахунок в АТ КБ Приватбанк № НОМЕР_4 як «Переказ особистих коштів для поповнення карткового рахунку, але помився в реквізитах та вказав платіж з невірним номером карти.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти, отримані без достатньої правової підстави в сумі 20100, 50 грн.

У стягненні суми інфляційних втрат в розмірі 11 624, 68 грн. та суму 3% річних від простроченої суми у розмірі 2620, 22 грн., а всього 34345, 40 грн. відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 580,75 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач перерахував на рахунок належний ОСОБА_2 кошти у сумі 20100, 50 грн.

При цьому, звернувшись до АТ КБ Приватбанк із заявою про повернення платежу за квитанцією № Р24А від 22.06.2018 року, вказавши помилковість переказу та відсутність будь-яких цивільно-правових угод, домовленостей із власником карти, отримав відповідь банку, що відкликання платежу не можливе а примусове повернення коштів з рахунку неналежного отримувача здійснюється у судовому порядку.

Отже, суд дійшов висновку, що відсутні будь-які дані про наявність між сторонами взаємних прав та обов`язків, що виникали б із зобов`язань, правочинів чи іншого спору до 06.10.2022 року.

В той же час, судом першої інстанції звернуто увагу, що позивачем не надано до суду доказів звернення до відповідача із претензією про повернення помилково сплачених коштів в сумі 20100, 50 грн., тому виконання грошового зобов`язання не є простроченим, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій вказує, що рішення є незаконним, винесеним з недотриманням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач 22.06.2018 року отримав грошові кошти на картковий рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_2 в АТ КБ «Приватбанк» без достатньої правової підстави, що вірно встановлено судом першої інстанції.

При цьому, ОСОБА_2 , отримавши кошти без правової підстави 22.06.2018 року зобов`язаний був повернути ці кошти в день отримання, а отже на думку позивача з моменту не повернення сума вважається простроченою і відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідач повинен сплатити позивачу інфляційні втрати та 3% річних.

Також правом на оскарження рішення суду шляхом подання апеляційної скарги скористалася відповідач ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Бородійчук М.В., в якій вказує, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з недотриманням норм матеріального права. Просить скасувати рішення районного та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У скарзі зазначено, що позивач лише через чотири роки після здійснення платежу виявив, що він помилково перерахував кошти незнайомій особі. Проте даний факт не відповідає дійсності, оскільки в січні 2018 року відповідач надав у позику кошти в сумі 20 000,00 грн. ОСОБА_1 . Вказані кошти йому необхідні були для придбання житла в кредит в АТ КБ «Приватбанк». 22.06.2018 року ОСОБА_1 поповнив картковий рахунок відповідача на суму 20 100,00 грн., як суму повернення позики.

Зазначає, що на сьогоднішній день у позивача є велика заборгованість перед АТ КБ «Приватбанк», а звернення ОСОБА_1 до суду є інструментом останнього для вирішення своїх фінансових проблем.

Звернуто увагу, що суд першої інстанції не застосував до вказаних правовідносин строки позовної давності.

Наголошує, що перерахунок позивачем коштів відбулося не помилково, а свідомо, в силу договірних відносин, які склалися у нього з відповідачем і такі відносини передбачали необхідність перерахунку коштів.

У відзиві на подану апеляційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_1 зазначає, що скарга надійшла від адвоката Бородійчук М.В., але жодних доказів законності представництва до скарги додано не було.

Крім того, зазначає, що в апеляційній скарзі відповідач стверджує, що в січні 2018 року ОСОБА_2 позичив гроші ОСОБА_1 в розмірі 20 100, 00 грн., але жодного доказу відповідачем надано не було, не було надано документів, що підтверджують надання позики згідно ст. 1047 ЦК України.

Вказує, що по тексту скарги відповідач наводить справи, де ОСОБА_1 є позивачем в аналогічних судових процесах з схожими позовними вимогами, однак звертає увагу позивача, що кожна людина має право на судовий захист у випадку їх порушення.

Стосовно строків позовної давності зазначає, що ним у поданій позовній заяві вказано причини пропущення даного терміну, а саме, що інформація про помилковий платіж йому стала відома тільки 06 жовтня 2022 року при перегляді виписки в системі віддаленого обслуговування Приват24, про що було повідомлено банківську установу листом по офіційній електронній пошті для звернень ІНФОРМАЦІЯ_1 та у відділенні банку з проханням підтвердити та повернути даний платіж, вихідний номер листа №0601/10/22 від 06.10.2022, вхідний номер №16231-ВБ від 07.10.2022 та сформовано квитанцію по даному платежу. 20.10.2022 року надійшла відповідь від АТ КБ «Приватбанк» №20.1.0.0.0/7-221012/24815 про неможливість повернення даних платежів, та отримана консультативна відповідь у відділенні банку, що даний спір вирішується лише в судовому порядку.

Звернуто увагу, що строк закінчення позовної давності припадає на строк дії карантину у зв`язку із поширенням коронавірусу COVID-19, що також є достатнім доказом пропуску строку позовної давності.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг доходить наступних висновків.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає даним вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до квитанції № Р24А від 22.06.2018 року позивач перерахував на рахунок № НОМЕР_5 , належного ОСОБА_2 кошти у сумі 20100, 50 грн.

06.10.2022 року позивач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про повернення платежу за квитанцією № Р24А від 22.06.2018 року, вказавши помилковість переказу та відсутність будь-яких цивільно-правових угод, домовленостей із власником карти.

20.10.2022 року АТ КБ «Приватбанк» надіслав відповідь на заяву позивача від 06.10.2022 року, в якій вказав, що банк проводить видаткову операцію відповідно до реквізитів зазначених платником, за коректність яких останній несе відповідальність. Після зарахування коштів на рахунок отримувача, операція з переказу коштів вважається завершеною, відкликання платежу не можливе. Примусове повернення коштів з рахунку неналежного отримувача здійснюється у судовому порядку.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19).

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Необхідно виходити з того, що правова підстава отримання (набуття) майна відсутня у тому разі, коли відбувся перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується безпосередньо на вимозі закону, або суперечить меті існування правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте.

Вирішуючи питання про застосування/незастосування статей 1212, 1213 ЦК України, суд має встановити, зокрема, наявність/відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за результатами дослідження на підставі належних та допустимих доказів у справі, та встановити безпосередньо сам факт набуття або збереження майна відповідачем за рахунок позивача.

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норма глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

В апеляційній скарзі представник відповідача стверджує, що кошти, які надійшли на рахунок ОСОБА_2 були повернуті позивачем на виконання умов договору позики, який був укладений між сторонами у січні 2018 року.

Водночас, у своїй позовній заяві позивач ОСОБА_1 наголошує, що дані кошти були перераховані ним помилково, без будь-якої правової підстави для цього.

В матеріалах справи відсутні належні докази укладення між сторонами договору позики, відсутній як сам договір позики, так і боргова розписка про надання коштів.

Колегія суддів, виходячи із засад справедливості, розумності, добросовісності, а також ставлячи метою встановлення дійсного характеру правовідносин між сторонами та істинну суть спору між учасниками справи, доходить висновку про наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статі 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.08.2021 року у справі №185/446/18.

Колегія суддів вважає, що у даній справі безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, оскільки, як вірно зазначено у апеляційній скарзі представником відповідача для здійснення перерахунку коштів через послугу Приват24 необхідно ввести номер картки, після чого здійснюється ідентифікація особи якій перераховуються дані кошти, а тільки потім платник підтверджує необхідність здійснення транзакції.

Крім того, колегія суддів вважає дії ОСОБА_1 щодо перерахунку коштів такими, що викликають розумні сумніви у його добросовісній поведінці, з огляду на наявність у нього інших судових проваджень з аналогічними спорами.

При цьому, колегія суддів жодним чином не заперечує право особи на судовий захист та на справедливі судові процедури.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На переконання суду апеляційної інстанції поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків) та за таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог стягнення коштів в розмірі 20 100 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що: «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».

Оскільки колегія суддів доходить висновку про відсутність порушеного права позивача, тому строк позовної давності застосуванню не підлягає.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини 13 статі 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_3 (а.с. 7), а тому звільнений від сплати судового на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

У зв`язку з викладеним, витрати понесені відповідачем у зв`язку із поданням апеляційної скарги у розмірі 1488,60 грн. підлягають компенсації за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Бородійчук Марії Володимирівни - задовольнити.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2023 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення коштів, отриманих без достатньої правової підстави - залишити без задоволення.

Компенсувати за рахунок держави ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір у розмірі 1488, 60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді