Справа №490/2226/21 Головуючий суду першої інстанції - Далматова Г. А.
Провадження №22-ц/812/382/23 Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О. С.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_2 , на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 23 лютого 2023 року, ухвалене о 12 год 29 хв під головуванням судді Далматової Г. А. в приміщенні суду у м. Южноукраїнськ Миколаївської області, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Адміністрації Центрального району м.Миколаєва та Виконавчий комітет Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини,

У С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2021 року ОСОБА_3 подала до суду позов до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини - ОСОБА_4 , який обґрунтовувала наступним.

Позивач вказувала, що вона та ОСОБА_1 є батьками сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У 2020 році сторони по справі розірвали шлюб. З цього моменту син залишився проживати разом з позивачем у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1300 від 13 грудня 2019 року встановлено участь батька ОСОБА_1 у вихованні дитини шляхом надання йому можливості спілкуватись із сином щотижня у суботу та неділю з 10 до 16 год у присутності матері, а у будні дні за домовленістю батьків.

Однак, всупереч цьому рішенню ОСОБА_1 бажає бачитись з дитиною без участі матері у зручному для нього місці, що суперечить інтересам та правам ОСОБА_4 .

ОСОБА_3 вказувала, що вони з ОСОБА_1 не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати їх син.

Позивачка зауважувала на тому, що стан її здоров`я та майновий стан дозволяють забезпечити нормальний розвиток дитини, яка потребує особливого режиму харчування у зв`язку з хворобливим станом.

Також ОСОБА_3 зауважено на тому, що за висновками психологічного обстеження дитині було рекомендовано з метою уникнення тяжких ушкоджень його психіки, забезпечити присутність матері під час сумісного перебування сина із батьком.

ОСОБА_3 вважала, що наведені нею обставини свідчать про те, що визначення місця проживання дитини разом із нею буде повністю відповідати інтересам ОСОБА_4 .

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3 просила визначити місце проживання дитини разом із нею.

Позиція інших учасників справи у суді першої інстанції

Відповідач під час розгляду справи неодноразово заявляв клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, яке обґрунтовував тим, що дитина як до розірвання шлюбу, так і до цього часу проживає разом із матір`ю. Він проти цього не заперечує, а тому спору між ними з цього питання не існує.

Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради просив ухвалити рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалами Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14 червня 2022 року та від 19 жовтня 2022 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Обґрунтовуючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що надані сторонами пояснення та докази вказують на наявність спору між сторонами, а тому наведені відповідачем доводи є необґрунтованими.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 23 лютого 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з його матір`ю ОСОБА_3 .

З ОСОБА_1 на користь позивача стягнуто судовий збір в сумі 908 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що в силу віку дитини їй потрібна материнська турбота, а розірвання тісного зв`язку між ними може потягти негативні наслідки для малолітнього ОСОБА_4 . Також судом враховано наявність у ОСОБА_3 належних умов для проживання та виховання дитини, а також його прихильність до матері, що у своїй сукупності вказує, що проживання дитини разом з позивачкою буде відповідати інтересам малолітнього ОСОБА_4 .

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив рішення суду скасувати, а провадження по справі закрити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 вказував, що у розглянутій судом першої інстанції справі відсутній предмет спору, оскільки він не заперечує проти проживання дитини разом із матір`ю.

Також апелянт наголошував на тому, що між сторонами існує спір щодо порядку спілкування із дитиною, який вирішується у Центральному районному суді м. Миколаєва.

ОСОБА_1 наполягав на тому, що сукупність вищенаведених обставин є безумовною підставою для закриття провадження у справі, що не було зроблено судом першої інстанції, незважаючи на його клопотання.

Доводи інших учасників справи

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.9).

Згідно з медичною документацією ОСОБА_4 має захворювання шлунково-кишкового тракту.

З 06 вересня 2021 року ОСОБА_4 почав відвідувати дошкільний навчальний заклад №74 м.Миколаєва. Педагогічними працівниками вказано, що мати ОСОБА_4 приділяє йому увагу, позитивно реагує на рекомендації педагогів по вихованню сина (т.1 а.с.120, 123).

Відповідно до довідки ТОВ «Добробут» від 28 грудня 2020 року ОСОБА_4 з 25 жовтня 2017 року зареєстрований та проживає разом із матір`ю ОСОБА_3 у кв. АДРЕСА_1 (т.1 а.с.10).

Згідно з договором дарування від 10.11.2012 р. ОСОБА_3 належить частка вказаної квартири. Ця квартира має житлову площу 40,6 кв. м та загальну площу - 55,3 кв.м.

Довідка Комунального некомерційного підприємства «Пологовий будинок №2» та характеристика від 29.12.2020 свідчать, що ОСОБА_3 працює на посаді сестри медичної анестезістки відділення анестезіології та інтенсивної терапії 12 років, характеризується позитивно (т.1 а.с.15, 16).

За місцем проживання сусідами також характеризується позитивно (т.1 а.с.17).

ОСОБА_1 зареєстрований у АДРЕСА_2 , однак проживає у місті Миколаєві, про що свідчить договір оренди квартири (т.1 а.с.46, 57).

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2019 року, яке набрало чинності 10 грудня 2019 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано. ОСОБА_3 залишено дошлюбне прізвище - ОСОБА_3 .

Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1300 від 13 грудня 2019 року визначено участь ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 шляхом надання йому можливості спілкування з ним щотижня у суботу та неділю з 10 до 16 години у присутності матері, будні дні за домовленістю батьків. Батькам надано право змінювати графік зустрічей за взаємною згодою та з урахуванням інтересів малолітнього (т.1 а.с.14).

Відповідно до довідки, наданої 13.01.2021 р. психологом ОСОБА_10 , ОСОБА_4 пройшов психологічне обстеження психічно-емоційного стану дитини щодо довготривалого перебування з батьком на одинці.

Психологом констатовано, що за психічним станом дитина розвинута добре, психологічно прив`язана до матері, що є нормою для даного віку. Психологічне тестування дитини показало емоційну нестабільність до батька (яка можливо викликана психологічною травмою з боку батька).

У в`язку з цим, психологом рекомендовано, з метою уникнення тяжких ушкоджень психіки дитини, забезпечити його перебування з батьком у присутності матері. Також психолог рекомендувала матері пройти курс емоційної корекції психіки, а батьку звернутись до спеціалістів з метою отримання консультацій щодо правильного виховання дитини. Для дитини було рекомендовано забезпечити психічну допомогу (т.1 а.с.26).

Згідно з висновком Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27.10.2022 р. є доцільним визначити місце проживання ОСОБА_4 з матір`ю. Органом опіки та піклування було встановлено, що ОСОБА_3 за місцем проживання створила належні умови для життя та розвитку дитини, працює, має стабільний дохід. За місцем проживання та роботи вона характеризується позитивно. У результаті проведеної роботи не було виявлено підстав для зміни місця проживання дитини (т.2 а.с.29-30).

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку".

У справі, яка переглядається, дитина проживає разом із матір`ю, у якої наявне облаштоване житлове приміщення для дитини, та яка має позитивну характеристику.

Суд першої інстанції, врахувавши висновок органу опіки та піклування Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини, наявність у ОСОБА_3 облаштованого житлового приміщення для дитини, позитивну характеристику матері, її участь у вихованні дитини та ставлення до дитини, наявність заробітку, що дозволяє забезпечувати дитину, та, виходячи із найкращих інтересів дитини, дійшов правильного висновку про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про закриття провадження у справі з тих підстав, що між ним та ОСОБА_3 відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21)).

Відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. Досліджені докази свідчать, що між сторонами є напружені стосунки, які, серед іншого, випливають з їх бачення щодо виховання сина та перебування його з батьком поза місцем проживання.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 23 лютого 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 26 квітня 2023 року.