Постанова

Іменем України

19 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 587/235/22

провадження № 61-746св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Степанівська селищна рада Сумського району Сумської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Степанівської селищної ради Сумського району Сумської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправною бездіяльності селищної ради щодо прийняття рішення про затвердження проєкту землеустрою, визнання незаконними рішень та зобов`язання вчинити дії

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського районного суду Сумської області від 30 вересня 2022 року у складі судді Черних О. М. та постанову Сумського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Ткачук С. С., Кононенко О. Ю., Криворотенка В. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправною бездіяльність Степанівської селищної ради Сумського району Сумської області (далі - Степанівська селищна рада) щодо незатвердження йому проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території с. Косівщина Косівщинської сільської ради, орієнтованою площею 0,10 га (сіножатей); визнати протиправним та скасувати рішення 6-ї сесії 8-го скликання від 03 червня 2021 року Степанівської селищної ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва ОСОБА_2 , кадастровий номер :04:003:0608; визнати протиправним та скасувати рішення 12-ої сесії 8-го скликання Степанівської селищної ради від 22 вересня 2021 року про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки з кадастровим номером :04:003:0608, площею 0,10 га, у власність ОСОБА_2 для індивідуального садівництва; визнати незаконним відчуження спірної земельної ділянки на користь ОСОБА_3 та скасувати державну реєстрацію речових прав ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:003:0608, площею 0,10 га; зобов`язати Степанівську селищну раду затвердити проект землеустрою щодо відведення йому спірної земельної ділянки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що на підставі заяви від 04 травня 2000 року рішенням Косівщинської сільської ради Сумського району від 18 травня 2000 року йому надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для розширення особистого підсобного господарства на території с. Косівщина, орієнтовною площею 0,10 га (сіножаті).

У 2020 році він отримав розроблений та погоджений відповідними службами проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки йому у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності (сіножаті) для ведення особистого (підсобного) селянського господарства (для сінокосіння), розташованої в с. Косівщина на території Косівщинської сільської ради Сумського району Сумської області, та отримав витяг з Державного земельного кадастру з присвоєним земельній ділянці кадастровим номером :04:003:0608. Інформація про запроектовану земельну ділянку була занесена державним кадастровим реєстратором на картографічну основу Державного земельного кадастру з місцем розташування, із зазначенням площі, кадастрового номера, цільового призначення земельної ділянки.

14 квітня 2020 року він передав на затвердження до Косівщинської сільської ради проект землеустрою разом з витягом Державного земельного кадастру. 16 липня 2020 року він отримав витяг з протоколу 42-ої сесії 7-го скликання Косівщинської сільської ради, де вказано, що рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки не прийнято.

У подальшому він неодноразово звертався до Косівщинської сільської ради, а потім Степанівської селищної ради щодо затвердження проекту землеустрою. Позивачу надано витяг з протоколу 7-ої сесії 8-го скликання 2-го пленарного засідання Степанівської селищної ради від 22 червня 2021 року, де зазначено, що рішення «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність ОСОБА_1 » не прийнято у зв`язку з тим, що депутати утримались від голосування, причина утримання від голосування в протоколі не зазначена. На його думку, утримання депутатів Степанівської селищної ради від голосування без вказівки на причину вказує на грубе порушення статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування» та статті 118 ЗК України.

Пізніше йому стало відомо, що рішенням Степанівської селищної ради від 03 червня 2021 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий 040030608, для індивідуального садівництва, а рішенням Степанівської селищної ради від 22 вересня 2021 року затверджено проект землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки ОСОБА_2 та передання її у власність для ведення індивідуального садівництва. Вважає, що вказане рішення прийняте з порушенням законодавства та порушує його конституційні права щодо надання йому у власність земельної ділянки.

Оскільки спірну земельну ділянку ОСОБА_2 в подальшому відчужила ОСОБА_3 , позивач також просив визнати незаконним таке відчуження та скасувати реєстрацію права власності на земельну ділянку за кінцевим набувачем.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Сумський районний суд Сумської області рішенням від 30 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є недоведеними, оскільки будь-який громадянин має право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки один і більше разів у межах розмірів, передбачених статтею 121 ЗК України. Нормами ЗК України не передбачено обмеження реалізації особою права на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства лише однією земельною ділянкою, проте визначено граничний розмір земельної ділянки, а саме не більше 2,0 га, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Сумський апеляційний суд постановою від 08 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Сумського районного суду Сумської області від 30 вересня 2022 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково. Визнав протиправною бездіяльність Степанівської селищної ради щодо вирішення питання ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території с. Косівщина Сумського району Сумської області, орієнтовною площею 0,10 га (сіножатей). Зобов`язав Степанівську селищну раду розглянути питання щодо затвердження проекту землеустрою про відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, кадастровий номер :04:003:0608, площею 0,10 га, яка розташована на території с. Косівщина Сумського району Сумської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. В іншій частині позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що на час прийняття 18 травня 2000 року рішення про передання позивачу земельної ділянки він ще не використав свого права на безоплатну передачу у власність земельної ділянки за таким видом цільового призначення. Ці обставини спростовують висновок місцевого суду про те, що позивач використав таке своє право на безоплатну передачу йому земельної ділянки, а тому суд необґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених ним позовних вимог.

Апеляційний суд виходив з того, що є підстави для часткового задоволення вимог щодо неправомірної бездіяльності органу самоврядування при вирішенні питання про затвердження проекту землеустрою та покладення на Степанівську селищну раду обов`язку затвердити виготовлений ним проект землеустрою, та відмовив у задоволенні іншої частини вимог, але з інших підстав.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач має першочергове право на затвердження проекту землеустрою та передачу у власність йому земельної ділянки, оскільки на підставі його проекту землеустрою сформована відповідна земельна ділянка. Відсутність належним чином оформленого рішення про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність або про відмову у наданні земельної ділянки у власність, незважаючи на нерозгляд заяви позивача на сесії ради по суті, свідчить про те, що уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити відповідно до норм земельного законодавства.

У зв`язку з цим апеляційний суд вважав за необхідне визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неприйняття рішення про затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки у власність. Однак, вирішуючи заявлений спір, з урахуванням підпункту 5 пункту 27 Перехідних положень ЗК України колегія суддів взяла до уваги той факт, що під час дії воєнного стану безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється, тому вважала можливим зобов`язати відповідача розглянути питання затвердження проекту землеустрою на черговому засідання Степанівської селищної ради і прийняти відповідне рішення з урахуванням чинного законодавства України, оскільки присутні на пленарному засіданні ради депутати не мають права не приймати участі в голосуванні.

Колегія суддів зазначила, що ефективним способом захисту прав позивача є визнання незаконною бездіяльності Степанівської селищної ради щодо нерозгляду питання затвердження проекту землеустрою та примусове виконання покладеного обов`язку на Степанівську селищну раду відповідно до вимог земельного законодавства шляхом розгляду цього питання на пленарному засіданні селищної ради з прийняттям рішення.

Разом з цим, оскільки без прийняття рішення про затвердження ОСОБА_1 проекту землеустрою у позивача ще не виникли правовідношення щодо цієї земельної ділянки, яка вже вибула з володіння селищної ради, адже передана у власність ОСОБА_2 та в подальшому відчужена ОСОБА_3 , вимоги про визнання рішення Степанівської селищної ради від 22 вересня 2021 року про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для індивідуального садівництва незаконним та його скасування, визнання незаконним відчуження спірної земельної ділянки на користь ОСОБА_3 та скасування державної реєстрації його речових прав на цю земельну ділянку є передчасними, а тому не підлягають задоволенню.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У січні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Сумського районного суду Сумської області від 30 вересня 2022 року та постанову Сумського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Підставою касаційного оскарження судових рішень вказує те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 591/5935/17 та постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 700/316/20, від 31 липня 2019 року у справі № 472/1286/17, від 15 червня 2021 року у справі № 419/3813/17, від 24 листопада 2020 року у справі № 2240/3066/18, від 05 березня 2019 року у справі № 2040/6320/18.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків про передчасність вимог щодо визнання рішення Степанівської селищної ради від 22 вересня 2021 року про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 незаконним та його скасування, визнання незаконним відчуження спірної земельної ділянки на користь ОСОБА_3 та скасування державної реєстрації його речових прав на цю земельну ділянку, оскільки саме за проектом землеустрою, розробленим за заявою ОСОБА_1 , була сформована земельна ділянка, у зв`язку з чим саме він мав першочергове право на її отримання. Таким чином, рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою ОСОБА_2 та рішення про передання їй у власність земельної ділянки є незаконними і підлягають скасуванню. Водночас визнання протиправною бездіяльності Степанівської селищної ради щодо вирішення питання про затвердження проекту землеустрою та її зобов`язання розглянути питання затвердження проекту землеустрою про відведення ОСОБА_1 у власність спірної земельної ділянки без задоволення інших позовних вимог позбавляє в подальшому можливості відновити порушене право позивача та створює необхідність повторного звернення до суду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

23 лютого 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Апеляційний суд встановив, що рішенням Косівщинської сільської ради Сумського району від 18 травня 2000 року на підставі заяви від 04 травня 2000 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для розширення особистого підсобного господарства на території с. Косівщина, орієнтовною площею 0,10 га (сіножаті).

За заявою ОСОБА_1 від 12 листопада 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю ТОВ «Сумський земельний кадастр» розробило проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності (сіножаті) для ведення особистого селянського господарства, розташованої в с. Косівщина. Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :04:003:0608.

14 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Косівщинської сільської ради про затвердження проекту землеустрою та передання йому у власність земельної ділянки площею 0,10 га для ведення особистого селянського господарства.

Інформація щодо виготовлення проекту землеустрою розміщена на офіційному вебсайті центрального органу виконавчої влади, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру від 16 липня 2020 року.

Згідно з витягом з протоколу 42-ої сесії сьомого скликання Косівщинської сільської ради від 16 липня 2020 року рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності (сіножаті) для ведення особистого селянського господарства в с. Косівщина, не прийнято.

Зауважень до виготовленого проекту землеустрою з боку органу місцевого самоврядування немає.

27 липня та 21 грудня 2020 року ОСОБА_1 повторно звертався із заявами до Косівщинської сільської ради про затвердження проекту землеустрою спірної земельної ділянки.

Згідно з витягом з протоколу другого пленарного засідання 7-ої сесії 8-ого скликання Степанівської селищної ради (після об`єднання) від 22 червня 2021 року рішення Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність ОСОБА_4 не прийнято.

Отже, починаючи з квітня 2020 року ні сільська, ні селищна ради за відсутності зауважень до проекту землеустрою, наданого ОСОБА_1 , не прийняли рішення по суті питання, адже не затвердили проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки, кадастровий номер :04:003:0608, та не передали її у власність позивача і не прийняли рішення про відмову у затвердженні наданого позивачем проекту землеустрою.

05 травня 2021 року ОСОБА_2 звернулася із заявою до Степанівської селищної ради про передачу їй у власність земельної ділянки з кадастровим номером :04:003:0608, що знаходиться на території Степанівської селищної ради.

Отримавши заяву ОСОБА_2 , Степанівська селищна рада, яка була обізнана про перебування у неї на розгляді наданого ОСОБА_1 проекту землеустрою, і не прийнявши рішення по суті порушеного позивачем питання, 03 червня 2021 року прийняла рішення, яким надала дозвіл ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва, орієнтовною площею 0,1200 га, кадастровий номер :04:003:0608, змінивши цільове призначення на землі для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 розробив проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованої в межах с. Косівщина, кадастровий номер :04:003:0608.

Рішенням Степанівської селищної ради від 22 вересня 2021 року наданий ОСОБА_2 проект землеустрою затверджено і передано їй у власність спірну земельну ділянку площею 0,1000 для ведення індивідуального садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, кадастровий номер :04:003:0608, га, розташовану в межах с. Косівщина.

Документи проекту землеустрою виготовленого позивачу, та документи проекту землеустрою, виготовленого ОСОБА_2 , стосуються виділення однієї і тієї ж саме земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером 592478800:04:003:0608, межові знаки якої закріплені в натурі (на місцевості) і передані на зберігання ОСОБА_1 згідно з актом прийому-передачі межових знаків на зберігання без дати.

Відомостей про закріплення межових знаків цієї земельної ділянки у натурі і їх передача на зберігання ОСОБА_2 немає.

Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права, земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер :04:003:0608, що розташована на території Косівщинської сільської ради, перебуває у власності ОСОБА_3 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Спір у цій справі виник між фізичними особами щодо безоплатного отримання у власність земельної ділянки, яким орган виконавчої влади надав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення однієї і тієї ж самої земельної ділянки.

Згідно зі статтею 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з пунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок зі земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2,00 га (пункт «б» частини першої статті 121 ЗК України).

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження цих проектів регулюються статтями 118, 186-1 ЗК України.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним, відповідний орган у разі ухвалення рішення про відмову у наданні такого дозволу зобов`язаний належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина дев`ята статті 118 ЗК України).

Відповідно до частин четвертої, п`ятої та шостої статті 186-1 ЗК України розробник проекту землеустрою подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Орган, зазначений в частині першій цієї статті, зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Згідно з частиною першою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються лише у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Дозвіл на розробку проекту землеустрою означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, щоб мати змогу у подальшому точно визначити предмет оренди. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати в оренду у майбутньому.

Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц, (провадження № 14-301цс18), від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20).

Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Верховний Суд зазначає, що на будь-якому етапі надання земельної ділянки у власність чи користування сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.

Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) згідно з якими неможливо надати єдину універсальну відповідь на питання про те, чи є поведінка органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який надав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кільком особам, правомірною чи неправомірною. Відповідь на це питання залежить від оцінки такої поведінки як добросовісної чи недобросовісної, і така оцінка має здійснюватися у кожній справі окремо, виходячи з конкретних обставин справи.

Отже, рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки у власність чи користування зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод. Зазначений інтерес, у разі формування земельної ділянки за заявою такої особи та поданими документами, підлягає правовому захисту. Погодження та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка раніше сформована на підставі проекту землеустрою іншої особи, порушує законний інтерес такої особи щодо можливості завершити розпочату ним відповідно до чинного законодавства процедуру приватизації земельної ділянки та суперечить вимогам землеустрою. За наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок в межах встановлених норм (стаття 121 ЗК України), першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проекту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього немає законних перешкод.

Апеляційний суд встановив, що рішенням Косівщинської сільської ради від 18 травня 2000 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

За заявою ОСОБА_1 від 12 листопада 2019 року розроблено проект землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки та присвоєно їй кадастровий номер :04:003:0608.

14 квітня 2020 року позивач звернувся із заявою до Косівщинської сільської ради про затвердження проекту землеустрою та передання йому у власність земельної ділянки. 27 липня та 21 грудня 2020 року ОСОБА_1 повторно звертався із заявами до Косівщинської сільської ради про затвердження проекту землеустрою спірної земельної ділянки.

Зазначені заяви позивача ні сільська, ні селищна рада (після об`єднання) не розглянули.

Разом з цим, 05 травня 2021 року ОСОБА_2 звернулася із заявою до Степанівської селищної ради про передачу їй у власність земельної ділянки з кадастровим номером :04:003:0608. 03 червня 2021 року селищна рада прийняла рішення, яким надала дозвіл ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Після цього фізична особа-підприємець ОСОБА_5 розробив проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 у власність земельної ділянки.

Рішенням Степанівської селищної ради від 22 вересня 2021 року наданий ОСОБА_2 проект землеустрою затверджено і передано їй у власність спірну земельну ділянку.

Частково задовольняючи позов, апеляційний суд дійшов висновку, що заява позивача про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність йому земельної ділянки по суті не розглянута. При цьому апеляційний суд встановив, що проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки у власність був погоджений експертом державної експертизи ОСОБА_6 , який склав висновок від 10 березня 2020 року № 3574/82-20. У цьому висновку зазначено, що проект землеустрою відповідає земельному законодавству та прийнятим відповідно до нього нормативно-правовим актам. Тобто підстав, визначених нормами ЗК України для відмови у затвердженні проекту землеустрою немає.

При цьому апеляційний суд виходив з того, що вимоги про визнання рішення Степанівської селищної ради від 22 вересня 2021 року про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для індивідуального садівництва незаконним та його скасування, визнання незаконним відчуження спірної земельної ділянки на користь ОСОБА_3 та скасування державної реєстрації його речових прав на цю земельну ділянку є передчасними, оскільки без прийняття рішення про затвердження ОСОБА_1 проекту землеустрою у позивача ще не виникли правовідношення щодо цієї земельної ділянки, яка вже вибула з володіння селищної ради, адже передана у власність ОСОБА_2 та в подальшому відчужена ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 118 ЗК України завершальним етапом отримання земельної ділянки шляхом безоплатної приватизації є саме затвердження проекту землеустрою та передача (надання) земельної ділянки у власність на підставі погодженого проекту землеустрою, розробленого відповідно до вимог законодавства.

Оскільки, на відміну від ОСОБА_2 , ОСОБА_1 першим подав належно оформлену заяву про затвердження проекту землеустрою, тому він першим отримав легітимні сподівання та правомірні очікування на законне завершення такої процедури - прийняття органом місцевого самоврядування рішення про затвердження проекту землеустрою та надання йому спірної земельної ділянки у власність.

Водночас Степанівська селищна рада фактично надала необґрунтовану перевагу у відведенні земельної ділянки іншій особі, заява якої була зареєстрована пізніше за заяву ОСОБА_1 . При цьому згідно з обставинами цієї справи саме на підставі проекту землеустрою, зробленого на замовлення позивача, була сформована спірна земельна ділянка, і законних перешкод для відмови у затвердженні проекту землеустрою апеляційний суд не встановив.

Частково задовольняючи позов, апеляційний суд не врахував, що наявність рішення Степанівської селищної ради від 22 вересня 2021 року про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , яке стало підставою для реєстрації права власності за зазначеним відповідачем, перешкоджають органу місцевого самоврядування вирішити питання про відведення земельної ділянки ОСОБА_1 . Інші вимоги позову є похідними від зазначеної вимоги.

Таким чином, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про передчасність зазначених вимог, і, відповідно, ці вимоги не були предметом апеляційного перегляду по суті.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України касаційний суд не має процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які суди не досліджували, а отже, не може вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін з огляду на мотиви скасування судового рішення, на підставі чого вирішити спір.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Сумського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун
М. Ю. Тітов