Провадження №2/523/1562/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.,

за участю секретаря Славинського А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в 38/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником вказаної частини домоволодіння згідно договору дарування, який відбувся між нею та ОСОБА_3 . Втім, в подарованій частині будинку залишився бути зареєстрований син ОСОБА_3 ОСОБА_2 , який не проживає на житловій площі, та не є членом сім`ї власника будинку. Реєстрація відповідача на житловій площі порушує її права власника. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.

Ухвалою судді від 30.10.2019р. було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Заочним рішенням суду від 25.02.2020р. позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені.

Ухвалою суду від 23.06.2020р. заочне рішення суду було скасовано за заявою ОСОБА_2 з призначенням розгляду справи за участю сторін.

Ухвалою суду від 09.11.2020р. провадження у справі було зупинено до набрання законної сили рішенням суду у цивільній справі №523/14326/16.

Ухвалою судді від 23.03.2023р. було поновлено провадження у справі, в зв`язку з набранням законної сили рішенням суду у справі №523/14326/16 на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 11.01.2023р.

Представник позивача адвокат Досковський В.Г. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

ОСОБА_2 вважав, що позовні вимоги є безпідставні та задоволенню не підлягають.

Суд, заслухавши представника позивачки, відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Так, судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 13.01.2017р., посвідченого державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М., реєстровий номер 5-84, ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар 38/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Згідно представленої інформаційної довідки право власності на вказану частину домоволодіння було зареєстровано за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до довідки Ф-1 від 21.02.2020р. в придбаній позивачкою частині будинку зареєстрований ОСОБА_2 - син ОСОБА_3 . Факт родинних відносин між останніми сторонами визнаний та не оспорювався.

Враховуючи встановлені судом обставини слід вважати, що ОСОБА_2 набув право користування житловим приміщенням, як член сім`ї її власника, ОСОБА_3 . Тобто, реєстрація відповідача в спірній частині житлового будинку відповідає вимогам ст. 156 ЖК України та ч.1 ст.405 ЦК України. Вказані норми визначають право членів сім`ї власника житла користуватися житловим приміщенням, яке визначається її власником.

Правовідносини, які виникли між сторонами по справі, регулюються Цивільним кодексом України, зокрема ч.1 ст.319 ЦК України, якою передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно частин першої та четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та при розгляді справ застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано ВРУ, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р.» Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним в квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди користування цим приміщенням. Частина 4 цієї же статті вказує, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням не інакше як на підставі і в порядку, визначеному законом. Право громадянина на житло нерушиме та гарантовано статтею 47 Конституції України.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку що положення статей 383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартири тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї.

Отже, визначальним у вирішені виниклого спору є встановлення факту порушення прав та охоронюваних інтересів позивача, як власника квартири.

Аналізуючи вказані норми, слід дійти висновку, що однією з можливих підстав на право користування житловою площею є наявність у особи права власності на житло, як складової частини права власності. Відтак, з припиненням права власності у власника на житлове приміщення, інші особи втрачають право його користування, виникнення та припинення якого є похідним від обсягу права власності її власника, якщо інше не передбачено договором та/або законом.

Матеріали справи не містять договірних або інших підстав про залишення у ОСОБА_2 права на користування житловою площею після припинення права власності у ОСОБА_3 на спірну частку житлового будинку.

Таким чином, слід дійти висновку, що право користування жилою площею члена сім`ї власника житла ОСОБА_2 , та обсяг його прав на житлову площу в будинку залежить від виникнення, зміни або припинення у власника житла таких прав на житло. Отже, з припиненням права власності ОСОБА_3 на спірну частку житлового будинку, член його сім`ї ( ОСОБА_2 ) також втратив право користування спірною часткою житлового будинку виникнення та припинення якого є похідним від обсягу права власності особи, яка є членом сім`ї.

Наявність реєстрації відповідача у житловому будинку, який належить на сьогодні на праві приватної власності позивачці, призводе до порушення її охоронюваних законом прав та інтересів.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що пред`явлені позові вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно ст.141 ЦПК України з відповідач на користь позивача слід стягнути судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 768,40грн.

Керуючись ст.ст. 12,13,76,141,259,263-265,268,279,280-282 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням в 38/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 768,40грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 24 квітня 2023р.

Суддя