МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 484/2643/19
Провадження № 22-ц/812/471/23
№ 22-ц/812/530/23
№ 22-ц/812/547/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

представника ПТ «Лрмбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і компанія» -

Янкового М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційними скаргами Повного товариства «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріелті» і компанія», ОСОБА_2 та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Панькова Д.А. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Повного товариства «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріелті» і компанія», Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В :

В травні 2019 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що постановою Святошинського районного суду м. Києва від 08 квітня 2019 року у справі №759/4526/19 було встановлено, що ОСОБА_2 порушив правила дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Судом було встановлено, що 07 червня 2016 року ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом - автомобілем марки «РЕНО» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по а/д Ульяновка-Миколаїв, 71 км, в порушення вимог п.п. 10.1, 11.2, 11.3 Правил Дорожнього руху, вимог дорожньої розмітки 1.1 розд. 3.4 Правил, виїхав на смугу зустрічного руху, не впевнившись в тому, що це не створить перешкоду іншим учасникам дорожнього руху, при цьому змусив водія автомобіля «Chevrolet Cruze» державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_1 , який здійснював маневр обгону з метою уникнення зіткнення вжити заходів маневрування, внаслідок чого автомобіль «Chevrolet Cruze» виїхав на ліве по ходу руху узбіччя, втратив керування з подальшим його перекиданням, що спричинило пошкодження вказаного транспортного засобу.

Отже, постановою суду у справі № 795/452619 встановлено обставини порушення ОСОБА_2 Правил дорожнього руху, що спричинило заподіяння шкоди та пошкодженню, належного ОСОБА_1 на праві власності транспортного засобу. А тому, вважає встановленим причино - наслідковий зв`язок щодо факту заподіяння шкоди позивачу, тобто таким, що не підлягає доказуванню в цивільній справі відповідно до положень ч. 5 ст. 82 ЦПК України.

Внаслідок ДТП 07 червня 2016 року було пошкоджено транспортний засіб марки ««Chevrolet Cruze»» 1.8, реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є позивач ОСОБА_1 . Відповідно до звіту № 30-19 про незалежну оцінку майна з визначення вартості матеріального збитку заподіяного в результаті ДТП власникові автомобіля «Chevrolet Cruze» 1.8, реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартість матеріального збитку на дату події 07.06.2016 року становить 230067,85 грн.

Також, позивачем було понесено витрати на проведення авто- товарознавчого дослідження щодо встановлення матеріального збитку пошкодженого транспортного засобу «Chevrolet Cruze» 1.8, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується рахунком № 30-19 від 06 лютого 2019 року на суму 2500 грн.

Отже, враховуючи викладене, позивачу внаслідок вище вказаної ДТП шляхом механічного пошкодження транспортного засобу «Chevrolet Cruze» 1.8, реєстраційний номер НОМЕР_2 , було завдано збитків у розмірі 232 567,85 гривень.

Крім матеріальної шкоди, яка була завдана майну позивача, він також зазнав немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які принесли негативні зміни у його життя.

Так, у момент зіткнення спрацювали фронтальні подушки безпеки автомобіля позивача, та він декілька разів вдарився головою об ліву середню стійку даху та об дах автомобіля, коли його зім`яло, тому він на декілька секунд втратив свідомість. Згідно висновку експерта №529-М, з урахуванням наданих додаткових лікарняних документів у ОСОБА_1 було виявлено садно на лобі, синець і садно правого зап`ястя, синець волосяної частини голови, струс головного мозку. Дані тілесні ушкодження могли утворитися 07.06.2016 року під час ДТП.

Із 17.06.16 по 22.06.16 та із 15.07.16 по 20.07.16 року у зв`язку із погіршенням стану здоров`я після зазначеного ДТП позивач перебував на амбулаторному лікуванні в Первомайській ЦМБЛ, що підтверджується копіями листків непрацездатності.

Внаслідок ДТП ОСОБА_1 довелося нераціонально витрачати свій життєвий час та залучати значні власні фізичні, душевні, моральні зусилля і матеріальні ресурси, які були необхідними для відновлення попереднього стану (відсутність діалогу із відповідачем щодо владнання ситуації, пошук та залучення адвоката, експерта, відновлення стану здоров`я та інше).

Таким чином, позивачу заподіяно значні фізичні та психологічні (моральні) страждання, розмір відшкодування яких, враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань він оцінює в 20 000 гривень, які підлягають відшкодуванню відповідачем у повному обсязі.

Посилаючись на викладене, просив стягнути з ОСОБА_2 майнову шкоду (збитки) в розмірі 232 567,85 гривень, які були завдані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та моральну (немайнову) шкоду в розмірі 20000 гривень.

Ухвалами Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 вересня 2019 року від 28 жовтня 2019 року було залучено до участі у справі в якості співвідповідача - Повне товариство "Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер-Ріелті" і компанія» та Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія» Аха Страхування». Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія» Аха Страхування» на момент розгляду справи було реорганізоване у Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС»

Оскільки до цієї справи було залучено співвідповідачів, 21 лютого 2020 року позивач подав до суду заяву про зміну предмету та підстав позову, в якій зазначив, що кримінальне провадження від 07.06.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України тривало із 07.06.2016 року по 27.02.2019 року. 27 лютого 2019р. це кримінальне провадження було закрите та матеріали із кримінального провадження були виділені начальнику Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області для вирішення питання про притягнення винних водіїв до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Таким чином, лише після сплину трьох років з моменту дорожньо-транспортної пригоди правоохоронними органами було складено адміністративний протокол стосовно особи, що вчинила аварію.

Після ДТП та під час здійснення досудового розслідування відповідач ОСОБА_2 не повідомляв про те, що автомобіль, яким він керував, мав страховий поліс, та всіляко ухилявся від спілкування із позивачем, вважав, що він не був учасником дорожньо-транспортної пригоди та ні в чому не винен. До того ж автомобіль, яким керував відповідач ОСОБА_2 07.06.2016 року, не зазнав жодних механічних пошкоджень.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 08 квітня 2019 року у справі №759/4526/19 було встановлено, що ОСОБА_2 порушив Правила дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Із відзиву відповідача ОСОБА_2 позивачу стало відомо, що між АТ «СК «АХА» Страхування» та ПТ «Ломбард Донкредит Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріелті» і компанія» було укладено Поліс №АІ/8958831, відповідно до якого забезпеченим транспортним засобом був автомобіль марки «РЕНО» державний номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 .

Відповідно до пунктів 33.1; 33.1.3; 33.1.4. ст. 33 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси; невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо- транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо- транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Отже, позивач був позбавлений можливості повідомити страхову компанію про дорожньо-транспортну пригоду, оскільки йому не було відомо, що транспортний засіб, яким керував відповідач ОСОБА_2 , застрахований та відповідач ОСОБА_2 у порушення положень ст. 33 Закону не надав йому відомості про страховий поліс, не повідомив самостійно страхову та не надав інформацію про дорожній інцидент ПТ "Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер-Ріелті" і компанія» (власнику транспортного засобу).

На підставі викладеного, просив стягнути з ОСОБА_2 , ПТ «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальність «Інтер-Ріелті» і компанія» та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на користь ОСОБА_1 майнову шкоду (збитки) в розмірі 232567,85 гривень, яка була завдана внаслідок дорожньо- транспортної пригоди, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну (немайнову) шкоду в розмірі 20 000 гривень.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 07.06.2016 року, (страхову суму за шкоду заподіяну майну потерпілого), в сумі 50000 грн.; з Повного товариства «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріелті» і компанія» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 07.06.2016 року, в сумі 137725 грн 15 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 07.06.2016 року, в сумі 20000 грн.

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено та здійснено розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 07 червня 2016 року на а/д Ульяновка-Миколаїв, 71 км, сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю транспортних засобів: автомобіля марки «РЕНО» державний номерний знак НОМЕР_3 , яким керував ОСОБА_2 та автомобіля «Chevrolet Cruze», державний номерний знак НОМЕР_2 , яким керував водій ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП автомобіль «Chevrolet Cruze» злетів з траси, перекинувся та зазнав механічних пошкоджень.

За фактом ДТП 07.06.2016 року в той же день були внесені відомості до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки водій ОСОБА_1 отримав внаслідок ДТП тілесні ушкодження. Під час досудового розслідування було проведено декілька судово-медичних експертиз, з метою встановлення ступеню тяжкості отриманих позивачем тілесних ушкоджень, так як висновки були суперечливими. За наслідком проведення комісійної судово-медичної експертизи, висновком експерта № 93-К від 13.11.2018 року було остаточно встановлено, що позивач отримав легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я, в зв`язку з чим постановою від 27 лютого 2019 року було закрито кримінальне провадження за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Закриваючи провадження у справі слідчий в мотивувальній частині постанови зазначив, що висновком експерта № 532 від 28.08.2018 року, за наслідками проведеної у кримінальному провадженні по факту ДТП судово-інженерної транспортної експертизи, встановлено порушення Правил дорожнього руху України в діях обох водіїв, а тому в їх діях вбачаються ознаки адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 КУпАП.

Співробітниками Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області було складено протоколи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 124 КУпАП, як відносно ОСОБА_2 , так і відносно ОСОБА_1 . Протокол відносно ОСОБА_2 був направлений для розгляду до Святошинського районного суду м. Києва, а протокол відносно ОСОБА_1 до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 08 квітня 2019 року у справі №759/4526/19 було встановлено, що ОСОБА_2 порушив правила дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. В резолютивній частині постанови вказано лише про закриття провадження у адміністративній справі у зв`язку із закінченням строку притягнення особи до адміністративної відповідальності. Однак у мотивувальній частині зазначено, що 07 червня 2016 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «РЕНО», державний номерний знак НОМЕР_3 , рухаючись по а/д Ульяновка-Миколаїв, 71 км, в порушення вимог п.п. 10.1, 11.2, 11.3 Правил Дорожнього руху, вимог дорожньої розмітки 1.1 розд. 3.4 Правил, виїхав на смугу зустрічного руху, не впевнившись в тому, що це не створить перешкоду іншим учасникам дорожнього руху, при цьому змусив водія автомобіля «ШЕВРОЛЕТ» державний номерний знак НОМЕР_2 , яким керував водій ОСОБА_1 , який здійснював маневр обгону з метою уникнення зіткнення вжити заходів маневрування, внаслідок чого автомобіль «ШЕВРОЛЕТ» виїхав на ліве по ходу руху узбіччя, втратив керування з подальшим його перекиданням, що спричинило пошкодження вказаного транспортного засобу.

Протокол відносно ОСОБА_1 дійсно неодноразово направлявся до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, але постановами суддів повертався на дооформлення через відсутність відомостей про потерпілу особу. Позивач в судовому засіданні пояснив, що згодом протокол відносно нього був розглянутий судом і провадження у адміністративній справі було закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Позивач просив долучити до матеріалів справи копію цієї постанови, проте судом було відмовлено у її долучені через те, що цей доказ подавався з порушенням вимог ЦПК України і відповідачі заперечували проти долучення цього доказу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції вважав, що вина ОСОБА_2 беззаперечно встановлена відповідним судовим рішенням, а саме постановою Святошинського районного суду м. Києва від 08 квітня 2019 року у справі № 759/4526/19, а відповідачем ОСОБА_2 в свою чергу суду не надано доказів вини у ДТП позивача. Доводи представника ОСОБА_2 про те, що вина у ДТП водія ОСОБА_1 доведена висновком судової інженерно-транспортної експертизи, проведеної в межах кримінального провадження, суд сприйняв критично, оскільки винуватість особи у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди може бути встановлена лише судовим рішенням, вироком у кримінальній справі або постановою у справі про адміністративне правопорушення.

Позивач є власником транспортного засобу марки «Chevrolet Cruze» державний номерний знак НОМЕР_2 , 2011 року випуску, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 та відповідно до п.1.3 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має право вимагати відшкодування шкоди, завданої його автомобілю.

Водій ОСОБА_2 на момент ДТП був працівником Повного товариства «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріелті» і компанія», працював на посаді старшого касира, що підтверджується копією трудової книжки.

Автомобіль «РЕНО», державний номерний знак НОМЕР_3 , яким керував ОСОБА_2 на момент ДТП, належав ПТ «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріелті» і компанія» і був застрахований відповідно до Полісу №АІ/8958831 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з 01.12.2015 року по 30.11.2016 року. Поліс видано Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія» Аха Страхування», яке в подальшому було реорганізоване у Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС». Страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого полісом встановлена у розмірі 100000 грн. шкоди заподіяної майну із визначенням розміру франшизи в сумі 50000 грн.

ПТ «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріелті» і компанія» не було надано суду жодних доказів на підтвердження самовільного використання ОСОБА_2 на момент ДТП належного підприємству автомобіля. Суду не надано копії трудового договору ОСОБА_2 , не доведено коло його посадових обов`язків як старшого касира, не надано внутрішніх наказів по підприємству щодо доручення йому як касиру права керування та користування автомобілем підприємства. Суд не має можливості перевірити чи перебував ОСОБА_2 у службовому відрядженні чи не перебував, чи отримував подорожній лист від підприємства чи не отримував.

Тому, посилаючись на ч.2 ст.1187, ч.1 ст. 1188, ч.1 ст.1172 ЦК України, суд вважав встановленим факт перебування водія винного у ДТП ОСОБА_2 в трудових відносинах з ПТ «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріелті» і компанія» на момент ДТП, а також той факт що він керував автомобілем, який належав підприємству, яке уклало договір обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів із страховою компанією щодо страхування відповідальності за шкоду завдану третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, і саме підприємство сплатило страховий платіж за цим договором, а тому суд вважав, що в даному випадку підлягають застосуванню положення ст. 1172 ч.1 ЦК України і стягувати завдану майнову шкоду, завдану працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, слід саме з підприємства.

Також судом було встановлено, що водій ОСОБА_2 не повідомив підприємство (власника автомобіля, яким він керував) про причетність до ДТП, а так як цей автомобіль взагалі не зазнав пошкоджень, тому підприємство, як страхувальник, не могло знати про ДТП та вчасно повідомити про неї страхову компанію.

Так само не міг повідомити страхову компанію про ДТП і позивач, з яким винний водій ОСОБА_2 не контактував.

Враховуючи тривалий час досудового розслідування дорожньо-транспортної пригоди органами поліції в межах кримінального провадження, позивач міг отримати повний доступ до матеріалів слідства та вирішувати яким способом захищати свої права лише після закриття кримінального провадження, яке сталося лише 27 лютого 2019 року та притягнення іншого водія до адміністративної відповідальності 08 квітня 2019 року.

Страхувальник за договором обов`язкового страхування транспортного засобу, лише 03.09.2019 року дізнався про ДТП, яка сталася 07.06.2016 року за участі його автомобіля, отримавши ухвалу суду по даній справі про залучення співвідповідачем, після чого одразу звернувся до страхової компанії з відповідним повідомленням про ДТП та з заявою про страхове відшкодування.

Страховик відповідальної особи, яка винна у дорожньо-транспортній пригоді, на підставі спеціальної норми статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу (у разі наявності такої різниці) на підставі статті 1194 Цивільного кодексу України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Згідно з приписами абзацу 2 п.12.1 ст.12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» повинно відшкодувати позивачу майнову шкоду завдану ДТП в межах страхового ліміту, визначеного полісом в сумі 100000 за виключенням франшизи, а отже в сумі 50000 грн.

Під час підготовки справи до розгляду за клопотанням позивача було призначено та проведено судову авто - товарознавчу експертизу за матеріалами цивільної справи з метою визначення розміру завданої позивачу шкоди. Висновком експерта № 3176 від 28.10.2021 року встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого позивачу як власнику автомобіля, приймається у розмірі його ринкової вартості на момент пошкодження при ДТП та складає 245084,32 грн. При цьому ринкова вартість автомобіля після ДТП складає 57359,17 грн. Отже, сума завданих позивачу внаслідок ДТП реальних збитків становить 187725,15 грн. (245084,32 - 57359,17 = 187725,15).

Тому суд дійшов висновку, що вказану суму слід стягнути на користь позивача частково з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» в сумі 50000 грн. та в іншій частині з Повного товариства «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріелті» і компанія» в сумі 137725,15 грн. (187725,15 50000 = 137725,15).

Крім того, посилаючись на положення ч.1 ст. 23, ч. 1 ст.1167 ЦК України та постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд вважав, що позовні вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі 20000 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Повне товариство «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріелті» і компанія» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просило відмовити у задоволені позовних вимог до Повного товариства «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріелті» і компанія» в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що в оскаржуваному рішенні неналежно досліджено момент коли позивач мав реальну можливість отримати дані про іншого учасника ДТП та вчасно повідомити страхову компанію про таке ДТП.

По факту ДТП було внесено відомості до ЄРДР за № 0001643 від 07.06.2016 р., на підставі ст. 286 КК України, за яким позивач є потерпілим, що ним і не заперечується.

Посилаючись на те, що під час досудового розслідування проводилися відповідні слідчі дії, в тому числі щодо допиту учасників ДТП щодо обставин ДТП, залучення експерта для проведення експертизи, що згідно висновку судової інженерно-транспортної експертизи № 531 від 28 серпня 2018 року судовим експертом здійснено огляд відеозапису відео реєстратора автомобіля «Chevrolet Cruze» д.н. НОМЕР_2 - позивача, та під час огляду встановлено наступне «відеореєстратор автомобіля «Chevrolet Cruze» д.н. НОМЕР_2 (дата запису 07.06.2016), на позначці часу 05:52:02-05:52:04 автомобіль «Chevrolet Cruze» д.н. НОМЕР_2 рухається в межах своєї правої смуги руху та проходить заокруглення проїзної частини вправо, автомобіль «DAF», реєстраційний номер НОМЕР_5 , та автомобіль «RENAULT LOGAN, реєстраційний номер НОМЕР_6 , рухаються в межах тієї ж смуги руху у попутному напрямку попереду».

Отже, вказане є свідченням того, що на відеозаписі відеореєстратора автомобіля «Chevrolet Cruze» д.н. НОМЕР_2 , який належить позивачеві достовірно зафіксовано марку, та номерні знаки автомобіля, яким керував відповідач ОСОБА_2 , а тому у позивача була безумовна можливість отримати інформацію про укладені полюси цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що знаходиться у відкритому доступі на офіційному сайті Моторно-транспортного бюро України та відповідно звернутись за отриманням страхового відшкодування протягом встановленого Законом терміну.

Відтак, вважає, що доводи позивача щодо неможливості повідомити страхову компанію про ДТП, що сталася 07.06.2016 р., так як йому начебто не було відомо про страховика транспортного засобу, яким керував ОСОБА_2 у день ДТП, є безпідставними, оскільки не підтвердженні будь-якими належними, допустимими, достовірними й достатніми доказами та спростовуються відомостями з матеріалів кримінального провадження № 0001643.

Також апелянт вважає, що в оскаржуваному рішенні позивачем невірно обрано спосіб захисту та безпідставно заявлено позовні вимоги до Повного товариства «Ломбард Докредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Ріелті» і компанія», оскільки відшкодування шкоди особою, яка завдала шкоду, можливе лише за умови, що згідно з Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття З Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Повне товариство «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Ріелті» і компанія» відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 27.11.2015 р. отримав поліс страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/8958831, який був чинним на момент здійснення ДТП. Позивач відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» повинен був звернутись до страхової компанії - АТ СК «АХА- Страхування» з відповідним повідомленням про ДТП та з заявою про страхове відшкодування.

Відтак, з матеріалів справи № 484/2643/19 вбачається, що позивач не звертався із заявою до страхової компанії про страхове відшкодування, ніяких належних доказів того, що у нього не було можливості звернутися до ПАТ «Страхова компанія «АРКС» в порядку та строки, передбачені ч. 2 ст. 83 ЩІК України суду не надано, хоча у нього була реальна можливість отримати дані про іншого учасника ДТП та вчасно повідомити страхову компанію про таке ДТП.

Крім того, апелянт вважає, що в оскаржуваному рішенні неналежно досліджено докази надані сторонами щодо виконання обов`язків ОСОБА_2 в день ДТП.

Не зважаючи на те, що ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву, а також у клопотанні від 29.07.2019 р. вказує, що «він під час ДТП працював у ПТ «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріелті» і компанія» водієм, у зв`язку з чим позов необхідно подати до юридичної особи», з наданої суду копії трудової книжки вбачається, що ОСОБА_2 працював не водієм, а старшим касиром. Отже, ОСОБА_2 дійсно перебував з ПТ «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріелті» і компанія» у трудових відносинах, однак не на посаді водія, а на посаді касира, з чого ніяк не вбачається, що шкоду ОСОБА_2 заподіяв у зв`язку з виконанням покладених на нього трудових (службових) обов`язків.

Належним доказом виконання ОСОБА_2 трудових (службових) обов`язків щодо здійснення поїздки на службовому автомобілі є подорожній лист, який ОСОБА_2 до суду не надав. А отже, ПТ «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріелті» і компанія» не покладав на ОСОБА_2 обов`язків щодо здійснення поїздки на службовому автомобілі, у товариства не має відомостей, що ОСОБА_2 на момент здійснення ДТП перебував у відрядженні, що є свідченням того, що ОСОБА_2 самовільно використовував службовий автомобіль для власних потреб, які не пов`язані з діяльністю ПТ «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріелті», про що ОСОБА_2 не повідомив ніяким чином. Вказане обґрунтування узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України по справам №6-933цс 16 та №6-229цс14.

Враховуючи викладене, апелянт зазначає, що 07.06.2016 р. ОСОБА_2 самовільно заволодів службовим транспортним засобом та використав його у своїх особистих цілях та не у зв`язку з виконанням трудових обов`язків, що повинно тягнути за собою застосування до нього дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни.

За такого, з урахуванням правил п. 38.1 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" відповідати за заподіяну шкоду повинен сам водій транспортного засобу, а не власник автомобіля. Дана позиція узгоджується з правовими висновками викладеними у постанові ВГСУ від 27 березня 2017 року у справі № 914/2117/16.

З урахуванням викладеного покладення відповідальності за неправомірні дії іншої особи на ПТ «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Ріелті» і компанія» є очевидно неправомірним та таким, що порушує право на справедливий суд, оскільки доказування не може ґрунтуватися на міркуваннях та припущеннях.

Також апелянт вважає, що в оскаржуваному рішенні неналежно досліджено докази щодо встановлення вини особи під час закриття провадження про адміністративні правопорушення у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Згідно з висновком експерта № 531 від 28 серпня 2018 року порушення/недотримання Правил дорожнього руху України, що призвело до ДТП, яке відбулося 07.06.2016 р., наявні в діях обох водіїв і у випадку дотримання позивачем Правил дорожнього руху України останній міг запобігти настанню ДТП.

Згідно з постановою старшого слідчого СВ Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області від 7 лютого 2019 року кримінальне провадження, відкрите за даним фактом ДТП, що сталося 07 червня 2016 року, було закрите у зв`язку з відсутністю складу злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, в діях обох водіїв. Дані про скасування такої постанови слідчого суду надані не були.

08 квітня 2019 року постановою Святошинського районного суду міста Києва у справі № 759/4526/19 закрито провадження про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків, передбачених статтею 38 КУпАП. Вказана постанова набрала законної сили та сторонами не оскаржувалась.

Проаналізувавши положення ст. 38 КУпАП, зазначає, що при вирішенні питання щодо закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із закінченням на момент розгляду такої справи строків накладення адміністративного стягнення, визначених статтею 38 КУпАП, необхідно враховувати положення статті 6 Конституції України. Отже, суди при здійсненні правосуддя повинні діяти у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України, не втручаючись у діяльність інших гілок державної влади, зокрема діяльність адміністративних органів.

Пункт 7 частини першої статті 247 КУпАП не містить положень про наявність у суду повноважень щодо встановлення обставин вчинення адміністративного правопорушення, наявності вини особи у його вчиненні у разі закриття провадження про адміністративні правопорушення.

Крім того, логічне тлумачення абзацу першого статті 247 КУпАП дозволяє дійти висновку, що встановлення зазначених у цій статті юридичних фактів є єдиною необхідною підставою для припинення будь-яких дій щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності незалежно від встановлених будь-яких інших обставин, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення (стаття 280 КУпАП), у тому числі й вини особи у його вчиненні.

Таким чином, поєднання закриття справи з одночасним визнанням вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення є взаємовиключними рішеннями, і прийняття таких двох взаємовиключних рішень в одній постанові про закриття справи свідчить про порушення права людини на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За правилами статті 284 КУпАП рішенням, що доводить вину особи, є постанова про накладення адміністративного стягнення або застосування заходів впливу, умовою якої є визначення вини.

Отже, наявність або відсутність вини встановлюється саме під час здійснення провадження у справі про адміністративне правопорушення. Таким чином, вина осіб, що притягуються до адміністративної відповідальності, не встановлюється у справах, у яких провадження закривається.

Шкода, яка завдана в наслідок ДТП, може бути відшкодована іншою особою, володільцем джерела підвищеної небезпеки, виключно за наявності її вини. Відтак, постанова суду про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не встановлює вини у діях ОСОБА_2 у складі адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та звільняє такого водія від відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, що узгоджується з висновками ВСУ в постанові від 05.09.2019 р. за № 234/16272/15-ц.

Тому, вимога позивача про стягнення з ПТ «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріелті`і компанія» збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за обставин що виникли в даних правовідносинах, є зловживанням своїми правами з метою отримання безпідставної вигоди та збагачення за рахунок відповідача, оскільки для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібно довести наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме: 1) наявність протиправної поведінки, 2) факт понесення збитків, 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, 4) вини.

Проте, позивачем не доведено в чому ж саме полягає протиправна поведінка ПТ «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріелті`і компанія», яка спонукала завданню позивачеві шкоди у відповідному розмірі; між діями ПТ «Донкредит» та шкодою позивача не встановлено/немає причинного зв`язку; не встановлена належним чином вина відповідача ОСОБА_2 , у зв`язку з чим ніяк не доведена вина ПТ «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріелті`і компанія».

Відповідач ОСОБА_2 через свого представника адвоката Решнюка А.В. також звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржуване рішення суду є незаконним та підлягає скасуванню в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що в наслідок ДТП, яка сталася 07.06.2016 року за участю автомобіля «CHEVROLET CRUZE» р/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 , вантажного автомобіля «DAF» р/н НОМЕР_5 , з причепом-цистерною, реєстраційний номер НОМЕР_7 , під керуванням водія ОСОБА_4 , та автомобіля «RENAULT LOGAN» р/н НОМЕР_6 , під керуванням водія ОСОБА_2 слідчим Первомайського відділу поліції були внесені відомості до ЄРДР за № 0001643 від 07.06.2016 року за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

ОСОБА_2 під час ДТП працював водієм в ПТ «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Ріелті», дана обставина не спростована. По даному кримінальному провадженню слідчим Первомайського відділу поліції була проведена судово - інженерно транспортна експертиза.

Згідно висновку судового експерта Миколаївського науково дослідного експертно криміналістичного центру МВС України № 531 від 28.08.2018 року, від 22.08.2018 року, в діях водія автомобіля «CHEVROLET CRUZE», р/н НОМЕР_2 ОСОБА_1 вбачаються невідповідності технічних вимогам. п.12.6 «ґ» Правил дорожнього руху України, а в діях водія автомобіля «RENAULT LOGAN» р/н НОМЕР_6 ОСОБА_2 вбачаються невідповідності технічним вимогам розділу 34.1 Правил дорожнього руху України, згідно якого лінію 1.1 дорожньої розмітки забороняється перетинати, що з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди. В наведеній дорожній ситуації водій автомобіля «CHEVROLET CRUZE» р/н НОМЕР_2 ОСОБА_1 мав технічну можливість запобігти виникненню дорожньо-транспортної пригоди шляхом дотримання технік вимог розділу 34.1 Правил дорожнього руху України, згідно якого лінію 1.1 дорожньої розмітки перетинати забороняється. Водій автомобіля «RENAULT LOGAN» р/н НОМЕР_6 ОСОБА_2 мав технічну можливість запобігти виникненню дорожньо-транспортній пригоді шляхом дотримання технічних вимог розділу 34.1 Правил дорожнього руху України, згідно якого лінію 1.1 дорожньої розмітки перетинати забороняється.

В постанові слідчого Первомайського відділу поліції Миколаївської області від 27 лютого 2019 року зазначено, що в діях обох водіїв містяться ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, оскільки порушення ними вимог ПДР України знаходяться в причинному зв`язку з настанням ДТП, в результаті якої були пошкоджені транспортні засоби.

Відносно ОСОБА_2 був складений протокол про адміністративне правопорушення та направлений до Святошинського районного суду міста Києва та постановою Святошинського районного суду міста Києва від 08 квітня 2019 провадження відносно відповідача закрито у зв`язку з закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

Відносно позивача по справі ОСОБА_1 слідчим Первомайського відділу поліції також був складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП та направлений до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, однак на підставі ухвали Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12.04.2019 року матеріали були повернути слідчому у зв`язку з тим, що матеріали, які були направлені слідчим до суду неякісні.

Вважає, що слідчий СВ Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області навмисно направив в такому вигляді матеріали до суду, щоб вони були повернуті без виконання та розгляду. На сьогоднішній день слідчий не направив повторно матеріали до суду, у зв`язку з чим відповідач звернувся до Генеральної прокуратури України, Національної Поліції України зі скаргою на неправомірні дії слідчого Первомайського відділу поліції Миколаївської області та притягнення останнього до відповідальності.

У зв`язку з тим, що в постанові слідчого Первомайського відділу поліції Миколаївської області про закриття кримінального провадження від 27 лютого 2019 року зазначено, що в діях обох водіїв містяться ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, вважає, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки порушення сторонами вимог ПДР України знаходяться в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої були пошкоджені транспортні засоби.

Також апелянт звертає увагу на те, що 20.02.2023 року позивач подав до суду письмове клопотання про долучення доказів, а саме, постанови Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12.12.2019 року по адміністративній справі № 484/2643/19 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , однак, враховуючи те, що дане клопотання було подано після закриття підготовчого провадження, в задоволенні клопотання позивача про долучення доказів судом було відмовлено.

Проаналізувавши положення ст. 23, ч.1 ст. 1167 ЦК України, п.4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", посилається, що в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки, що призвела до заподіяння шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).

Однак, на думку апелянта, позивач не надав до суду докази на підтвердження того, в чому саме виразились моральні страждання, тому незрозуміло, яким чином суд виходив з моральної шкоди в сумі 20 000 грн. Суду не надані докази з лікарні про психічний чи емоційний стан позивача, а також документи на підтвердження того, що останній зазнав будь яку моральну шкоду.

Відповідач, ОСОБА_2 вважає, що позивач, у порушення ст. ст. 12, 81 ЦК України не надав суду доказів наявності умов для відшкодування моральної шкоди: наявність шкоди і причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Таким чином, суд першої інстанції неповне з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими і висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до постановлений незаконного рішення.

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» також звернулося до суду з апеляційною скаргою на рішення суду, в якій просить скасувати рішення суду.

В обґрунтування скарги посилається на те, що 27.11.2015 р. між АТ «СК «АХА Страхування» (нова назва - АТ «СК «АРКС») та Повним товариством "Ломбард Донкредит Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер-Ріелті" і компанія" було укладено Поліс № АІ/8958831 зі строком дії з 01.12.2015 р. до 30.11.2016 р., відповідно до якого забезпеченим транспортним засобом є автомобіль «RENAULT LOGAN», д.н. НОМЕР_1 .

07.06.2016 року на а/д Ульяновка-Миколаїв, 71 км, сталася дорожньо -транспортна-пригода за участю ТЗ «RENAULT LOGAN» д.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та ТЗ «CHEVROLET CRUZE», д.н. НОМЕР_2 , керування яким здійснював ОСОБА_1 .

Проаналізувавши положення п. 33.1.4 ст. 33, п. 33-1.1 ст. 33-1, п. 35.1 ст. 35, п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зазначає, що для прийняття рішення про виплату/відмову у виплаті страхового відшкодування потерпілим має бути повідомлено Страховика про ДТП, надано пошкоджений транспортний засіб для огляду Страховику, надано заяву про страхове відшкодування та необхідні документи.

В свою чергу, згідно з п. 37.1 ст. 37 Закону, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (п. 37.1.3 ст. 37 Закону); неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (п. 37.1.4 ст. 37 Закону).

У зв`язку із тим, що позивачем не було подано заяву про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння ДТП 20.07.2016 р. за шкоду заподіяну транспортному засобу, страховиком було відмовлено у здійсненні страхового відшкодування, про що повідомлено позивача листом вих. № 1532/12ЦВ від 18.02.2020 р.

Також звертає увагу, що позов ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди від 31.05.2019 р. було подано майже через три роки після настання ДТП (20.07.2016 р.).

Таким чином, оскільки позивач ОСОБА_1 не надав АТ «СК «АРКС» заяву про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння ДТП від 20.07.2016 р. за шкоду заподіяну пошкодженням транспортного засобу, позовні вимоги до страхової компанії не підлягали задоволенню.

Отже, на думку апелянта, судом першої інстанції були неправильно застосовані норми матеріального права, а саме п. 33.1.4 ст. 33, п. 33-1.1 ст. 33-1, п. 35.1 ст. 35, п. 36.2 ст. 36, 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та порушені норми процесуального права.

Апелянт погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять відомостей (доказів) про те, що відповідач ОСОБА_2 у справі добросовісно виконуючи належним чином покладені на нього Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язки, зокрема п. 33.1.3- 33.1.4 ст. 33, надав позивачу ОСОБА_1 контакти страхової компанії та сам здійснив повідомлення останньої про страховий випадок.

Одночасно, надаючи оцінку діям самого позивача ОСОБА_1 , у якого теж як учасника пригоди виникає обов`язок повідомляти про таке страхову компанію, надання заяви про страхове відшкодування, АТ «СК «АРКС» вважає, що у випадку відсутності доказів повідомлення іншим учасником необхідної інформації про страховика, останньому слід було вживати додаткових заходів щодо пошуку з відкритих джерел інформації про страхування транспортного засобу, надавати письмові запити до МТСБУ.

Інформація про Поліс цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/8958831, укладений 27.11.2015 р. між АТ «СК «АХА Страхування» (нова назва - АТ «СК «АРКС») та Повним товариством "Ломбард Донкредит Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер-Ріелті" і компанія", знаходиться у відкритому доступі на офіційному сайті Моторно-транспортного бюро України.

Таким чином, позивач жодним чином не був позбавлений можливості отримати інформацію щодо Полісу № АІ/8958831 від 27.11.2015 р. та звернутися до АТ «СК «АРКС» за отриманням страхового відшкодування протягом встановленого Законом строку.

Статтею 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» чітко визначений річний строк з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, протягом якого потерпіла особа має звернутися до страховика з заявою про страхове відшкодування. Цей строк є граничним та поновленню не підлягає.

Суд першої інстанції залишив зазначені обставини, які є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, поза увагою.

Також судом першої інстанції не було взято до уваги судову практику, зокрема, Постанову Верховного суду від 05.06.2018 р. у справі № 910/7449/17, Постанову Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.01.2016 р. у справі № 6-21794ск15, Постанову судової палати у господарських справах Верховного суду України від 15.04.2015 р., Постанову Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.04.2015 р. у справі № 6-41095св14.

Враховуючи наведене, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Страхова компанія «АРКС» в повному обсязі.

Від представника позивача надійшли відзиви на апеляційні скарги ОСОБА_2 , ПАТ « Страхова компанія «АРКС», та ПТ «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріелті» і компанія», в яких він не погоджується з доводами апеляцій1них скарг та просить залишити їх без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_2 , ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і компанія» та ПАТ «Страхова компанія «АРКС» ( в судовому засіданні 28.06.2023р) підтримали доводи апеляційних скарг, просили їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційних скарг.

Позивач не визнав доводи апеляційних скарг, просив відмовити у їх задоволенні, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим, надавши пояснення аналогічні змісту відзивів на апеляційні скарги.

Представник відповідача ПАТ «Страхова компанія «АРКС» 11 липня 2023 року надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з знаходженням його у відпустці.

Судом відмовлено у задоволенні клопотання, оскільки відповідно до вимог ст.372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі №361/8331/18 виснував, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Виходячи з доводів клопотання, причиною неявки до суду апеляційної інстанції представника відповідача є перебування у відпустці. Проте представник відповідача приймав участь в попередньому судовому засідання, надав пояснення по справі, перед цим суд неодноразово відкладав розгляд справи за клопотанням даного представника, надаючи йому можливість надати відповідь на відзив позивача на апеляційну скаргу та через зайнятість у іншому судовому процесі.

Оскільки поважність причин неявки представника відповідача судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, відповіді на відзив позивача на апеляційну скаргу, наявних у справі матеріалів та в попередньому судовому засіданні, яких достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає можливим переглянути справу за відсутності представника відповідача ПАТ «Страхова компанія «АРКС», який належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а апеляційні скарги ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і компанія» та ПАТ «Страхова компанія «АРКС» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Таким вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо стягнення на користь позивача матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 07.06.2016 року з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» в сумі 50000 грн. та з Повного товариства «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріелті» і компанія» в сумі 137725 грн 15 коп.

Приймаючи рішення у справі в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції правильно керувався положеннями ст. 979 ЦК України, яка передбачає, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

У ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ст. 22 вказаного Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

За положеннями пунктів 1.4 та 1.7 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», особи, відповідальність яких застрахована, - це страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом (володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду), а забезпечений транспортний засіб це транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Судом встановлено, що 07 червня 2016 року ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом - автомобілем марки «РЕНО» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по а/д Ульяновка-Миколаїв, 71 км, в порушення вимог п.п. 10.1, 11.2, 11.3 Правил Дорожнього руху, вимог дорожньої розмітки 1.1 розд. 3.4 Правил, виїхав на смугу зустрічного руху, не впевнившись в тому, що це не створить перешкоду іншим учасникам дорожнього руху, при цьому змусив водія автомобіля «Chevrolet Cruze» державний номерний знак НОМЕР_2 , яким керував водій ОСОБА_1 , який здійснював маневр обгону з метою уникнення зіткнення вжити заходів маневрування, внаслідок чого автомобіль «Chevrolet Cruze» виїхав на ліве по ходу руху узбіччя, втратив керування з подальшим його перекиданням, що спричинило пошкодження вказаного транспортного засобу.

Згідно з частинами 2 - 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Отже, за змістом ст. 1187 ЦК України суб`єктом відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є особа, яка фактично володіє об`єктом підвищеної небезпеки як на відповідній правовій підставі (будь-яке титульне володіння), так і без неї (безтитульне володіння), за виключенням умов, передбачених ч. 4 ст. 1187 ЦК України. При цьому шкода, завдана одній особі з вини іншої особи внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою, тобто у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Проаналізувавши зазначені норми права, а також матеріали справи у їх сукупності, суд правомірно дійшов висновку, що за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб, законність володіння таким транспортним засобом презюмується, при цьому, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів відсутності реєстраційних документів у водія забезпеченого транспортного засобу - автомобіля марки «РЕНО» державний номерний знак НОМЕР_1 , на момент ДТП, чи доказів відсутності посвідчення водія у ОСОБА_2 .

Разом з тим відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Тобто не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом під час виконання нею своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею не укладено цивільно-правовий договір.

Таким чином відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цими особами, по-перше, в трудових відносинах, а, по-друге, шкода, заподіяна нею у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідачем ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і компанія» не заперечується той факт, що ОСОБА_2 під час скоєння ДТП перебував у трудових відносинах з товариством, проте ним заперечується факт виконання ним трудових обов`язків у цей час. Стверджуючи про не виконання ОСОБА_2 під час ДТП своїх трудових обов`язків та про самовільне використання ним автомобіля для власних потреб, відповідач ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і компанія» посилається на запис в трудовій книжці ОСОБА_2 про те, що останній працював старшим касиром, а не водієм, на не надання ОСОБА_2 суду подорожнього листа, який би підтвердив правомірність здійснення ним поїздки на службовому автомобілі, а також на те, що у товариства відсутні відомості про те, що ОСОБА_2 на момент здійснення ДТП перебував у відрядженні та використовував автомобіль для вирішення питань, пов`язаних з діяльністю товариства.

Відповідно до правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 28.01.2015 у справі № 6-229цс14, у постанові від 27.03.2017р. у справі № 914/2117/16 під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. (Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 28.01.2015 у справі № 6-229цс14, у постанові від 27.03.2017р. у справі № 914/2117/16).

Матеріалами справи встановлено, що місцем розташування ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і компанія» є АДРЕСА_1 , місцем проживання ОСОБА_2 також є АДРЕСА_2 , а ДТП сталася 07 червня 2016 року під час руху ОСОБА_2 по а/д Ульяновка-Миколаїв, 71 км, тобто поза межами території роботодавця та населеного пункту, в якому проживає ОСОБА_2 та знаходиться ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і компанія».

Згідно копії трудової книжки ОСОБА_2 він працював у товаристві з 11.11.2013. у якості касира, з18.05.2015- у якості старшого касира служби касирів, а 31. 10.2017р. був звільнений з роботи за угодою сторін по п.1 ст. 36 КЗпП України.

Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні стверджував, що для виконання обов`язків старшого касира ОСОБА_2 з дозволу керівництва використовував автомобіль, який належить товариству, оскільки йому необхідно було збирати виручку у відділеннях, які знаходяться в тому числі поза межами розташування роботи.

Заперечуючи проти цього, ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і компанія» не надало суду належних та допустимих доказів на підтвердження цих заперечень.

Апеляційним судом з метою повного та всебічного з`ясування обставин справи, були витребувані у ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і компанія» належним чином засвідчені копії наказів про прийняття на роботу, переведення та звільнення ОСОБА_2 , його посадової інструкції, а також докази про те, чи був автомобіль марки «РЕНО» державний номерний знак НОМЕР_1 закріплений за конкретним працівником товариства станом на 07 червня 2016 року, якщо так, то за ким;

на якій правовій підставі ОСОБА_2 керував зазначеним транспортним засобом 07 червня 2016 року, рухаючись по а/д Ульяновка-Миколаїв, 71 км, зокрема, чи передавався він у експлуатацію ОСОБА_2 для виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором чи посадовою інструкцією; чи не зумовленої трудовим договором, але дорученої йому для виконання трудових обов`язків; чи доручалася ОСОБА_2 робота по збору коштів на різних об`єктах товариства та чи спричиняло це необхідність використання транспортного засобу товариства; чи видавався на ім`я будь-якого із працівників товариства і, зокрема, ОСОБА_2 подорожній лист на керування автомобілем марки «РЕНО» державний номерний знак НОМЕР_1 станом на 07 червня 2016 року, якщо так, то надати належним чином засвідчену копію маршрутного листа.

На виконання ухвали суду ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і компанія» у заяві від 21.06.2023р. повідомило суд, що автомобілі товариства закріплені за генеральним директором, тому станом на 07 червня 2016 року автомобіль марки «РЕНО» державний номерний знак НОМЕР_1 був закріплений за генеральним директором Товариства та у користування інших осіб не передавався. ПТ «Донкредит» займається законною ломбардною діяльністю, тобто наданням фінансових кредитів (позик) фізичним особам на визначений строк та під проценти. Видача кредитів фізичним особам та подальше погашення таких кредитів здійснюється у готівковій/безготівковій формі, шляхом проведення таких операцій через реєстратор розрахункових операцій (далі - РРО). Кошти, знаходяться на ломбардних відділеннях товариства в межах ліміту каси та на банківських рахунках товариства. В разі перевищення ліміту каси, сума перевищення встановленого ліміту каси здається регіональним співробітником товариства за місцем знаходження ломбардного відділення в ближчу касу банку для її зарахування на банківські реквізити товариства. А тому, робота по збору коштів на різних об`єктах товариства не могла доручатися ОСОБА_2 , оскільки кошти здаються регіональними співробітниками до банків за місцем знаходження ломбардного відділення для зарахування їх на рахунок підприємства, а тому не потребують їх збирання та транспортування. Трудові відносини з ОСОБА_2 було припинено 31.10.2017 р., після чого кадрова справа (що включала оригінали наказів про прийняття на роботу, переведення та звільнення, посадову інструкцію тощо) була передана на зберігання в спеціалізований архів на підставі Договору від 22.09.2021 року № 51107/Гх, укладеного між ТОВ «Документальний сервіс УАК» та ПТ «Донкредит». Проте, в період військової окупації російськими військами у невизначений період часу наприкінці березня 2022 року архівосховище в селі Блиставиця внаслідок вибуху та пожежі було повністю знищено, про що відкрито кримінальне впровадження від 20 квітня 2022 року №0001292. На теперішній час проводяться оперативно-слідчі дії Бучанським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, Бучанською окружною прокуратурою та ДСНС у Київський області. Тому ПТ «Донкредит» немає можливості надати копії наказів про прийняття на роботу, переведення та звільнення ОСОБА_2 , який працював в товаристві з 11.11.2013р. по 31.10.2017р., та його посадову інструкцію, оскільки такі документи були знищені разом з архівосховищем.

Однак, будь-яких доказів закріплення автомобіля марки «РЕНО» державний номерний знак НОМЕР_1 за генеральним директором Товариства суду не надано, як і належних доказів передачі кадрової справи саме ОСОБА_2 (що включала оригінали наказів про прийняття на роботу, переведення та звільнення, посадову інструкцію тощо) на зберігання в спеціалізований архів на підставі договору від 22.09.2021 року № 51107/Гх, укладеного між ТОВ «Документальний сервіс УАК» та ПТ «Донкредит» (скорочена назва ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і компанія».

В додаткових письмових поясненнях представника ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і компанія» від 11.07.2023р. зазначено, що згідно Реєстру від 31.01.2019 року, кадрові справи за період січень-грудень 2017 року було передано до спеціалізованої архівної установи на зберігання у коробках за коробом № 40088. Додатково було повідомлено, що через великий обсяг документообороту в ПТ «Донкредит», документи передаються до установи, яка надає послуги з зберігання за реєстром, в опечатаних коробах без їх детальної систематизації та деталізації.

В Реєстрі від 31.01.2019 року під номером № 40088 знаходиться 14 коробів з написом «Особові справи звільнених працівників (заяви, анкети, автобіографії, копії і витяги з наказів про прийняття, переміщення, копії особистих документів, листки з обліку кадрів, посадові інструкції)» за січень-грудень 2017р. без їх деталізації, що унеможливлює здійснення судом перевірки того, чи знаходяться в цих коробах документи, що стосуються працівника ОСОБА_2 .

Стосовно використання автомобілів ПТ «Донкредит» працівниками в додаткових поясненнях зазначено, що для виконання службових завдань, працівники ПТ «Донкредит» можуть використовувати службові автомобілі. Всі автомобілі ПТ «Донкредит» знаходяться на стоянці. Кожний працівник, по мірі необхідності використання службового авто, отримує ключі від авто у працівників рецепції, які видають такі ключі під підпис та пред`явлення наказу про відрядження, маршрутного листа. Документи на право керуванням автомобілем знаходяться весь час в автомобілі.

Виходячи зі змісту додаткових пояснень представника ПТ «Донкредит» відповідач ОСОБА_2 міг отримати ключі від авто, яким він керував під час скоєння ДТП, у працівників рецепції тільки під підпис та у разі пред`явлення наказу про відрядження та маршрутного листа.

З урахуванням викладеного, колегія суддів відхиляє доводи відповідача ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і компанія», що ОСОБА_2 , як працівник товариства, керував під час скоєння ДТП автомобілем марки «РЕНО» державний номерний знак НОМЕР_1 , не маючи відрядження та подорожнього листа, а посилання представника товариства як на підставу для їх не надання суду на відсутність їх у товаристві, апеляційний суд розцінює як зловживання своїми процесуальними правами з метою уникнення відповідальності за шкоду, заподіяну позивачу.

При цьому колегія суддів приймає до уваги також факт відсутності у матеріалах справи належних доказів протиправного заволодіння транспортним засобом ОСОБА_2 , якщо таке мало місце, а саме звернення до правоохоронних органів, не наведено номеру кримінального провадження тощо. Навпаки представник товариства пояснив, що до правоохоронних органів товариство не зверталося.

Проаналізувавши зазначені обставини у їх сукупності, слід дійти висновку, що водій ОСОБА_2 07 червня 2016 року керував транспортним засобом - автомобілем марки «РЕНО» державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і компанія», та завдав механічних пошкоджень автомобілю позивача під час виконання своїх трудових обов`язків, так як факт самовільного використання ним автомобіля у своїх особистих цілях поза робочим часом та не у зв`язку з виконанням трудових обов`язків, не доведено належними та допустимими доказами у справі.

За такого, суд дійшов правильного висновку, що водій ОСОБА_2 вчинив ДТП у зв`язку з виконанням своїх трудових обов`язків, а тому відповідати за заподіяну шкоду повинен не сам водій транспортного засобу, а власник автомобіля - ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і компанія».

Тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і компанія» про відсутність підстав для покладання обов`язку щодо відшкодування завданої позивачу матеріальної шкоди на товариство, як роботодавця ОСОБА_2 та власника джерела підвищеної небезпеки.

Посилання відповідача на постанову ВГСУ від 27.03.2017 у справі № 914/2117/16, колегія суддів вважає безпідставним, так як в постанові зазначено, що під час розгляду справи саме відповідачем (НУ «Львівська політехніка»), належними та допустимими доказами доведено факт самовільного використання водієм джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу. Ст. 1187 ЦК України обов`язок такого доказування покладено саме на власника джерела підвищеної небезпеки. Аналогічні роз`яснення містяться у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».

Відхиляє колегія суддів також доводи апеляційних скарг ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і компанія» та ОСОБА_2 щодо безпідставного на їх думку врахування обставин, встановлених постановою Святошинського районного суду міста Києва від 08 квітня 2019, якою провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності відповідача ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням строків притягнення до відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП, та не врахування висновку судового експерта Миколаївського науково дослідного експертно криміналістичного центру МВС України № 531 від 28.08.2018 року та постанови слідчого Первомайського відділу поліції Миколаївської області від 27 лютого 2019 року, в якій зазначено, що в діях обох водіїв містяться ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, оскільки порушення ними вимог ПДР України знаходяться в причинному зв`язку з настанням ДТП, в результаті якої були пошкоджені транспортні засоби.

Враховуючи, що відповідно до положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вина ОСОБА_2 встановлена відповідним судовим рішенням, а саме постановою Святошинського районного суду м. Києва від 08 квітня 2019 року у справі № 759/4526/19. При цьому винуватість особи у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди може бути встановлена лише судовим рішенням, вироком у кримінальній справі або постановою у справі про адміністративне правопорушення чи ухвалою про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, а не висновком експертизи чи постановою слідчого про закриття кримінального провадження з виділенням матеріалів для вирішення питання про притягнення винних водіїв до адміністративної відповідальності, що передбачає прийняття остаточного рішення компетентним органом, в даному випадку судом.

Враховує колегія суддів також висновки Верховного Суду у постанові від 05.09.2019р. у справі № 234/16272/15, в якій зазначено, що відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. При розгляді цивільної справи, суд вдався до встановлення вини особи у скоєнні ДТП, незважаючи на наявність преюдиційного судового рішення, яке набрало законної сили, та не врахував, що при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

У даній справі вина ОСОБА_2 встановлена відповідним судовим рішенням, а саме постановою Святошинського районного суду м. Києва від 08 квітня 2019 року у справі № 759/4526/19.

З метою повного та всебічного встановлення обставин справи та уникаючи надмірний формалізм у застосуванні процесуального закону, апеляційний судом було задоволено клопотання позивача про долучення до матеріалів справи постанови Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2019р., згідно якої провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Посилання ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і компанія» в апеляційній скарзі як на підставу відсутності підстав для покладання обов`язку з відшкодування матеріальної шкоди через не доведення вини ОСОБА_2 у справі про притягнення його до відповідальності у зв`язку з закриттям провадження у справі, на постанову Верховного Суду від 05.09.2019р. у справі № 234/16272/15, є безпідставним, так як у справі № 234/16272/15 суд дійшов такого висновку у зв`язку з тим, що постанова суду про відсутність в діях водія складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, звільняє такого водія від відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП.

У даній справі постановою Святошинського районного суду м. Києва від 08 квітня 2019 року провадження у справі закрито не у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, а у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, що не є реабілітуючими обставинами.

Безпідставним є також посилання ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і компанія» в апеляційній скарзі, що закриваючи провадження у справі на підставі п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП суд не мав права вдаватися в аналіз наявності вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Так, відповідно до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. При цьому норм щодо відсутності у суду повноважень на встановлення обставин щодо вчинення адміністративного правопорушення, наявності вини особи у його вчиненні у разі винесення постанови про закриття провадження за п. 7 ч. 1 ст.247 КУпАП вказаний Кодекс не містить.

Згідно з п. 7 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема, у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що закриття провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст.247 КУпАП можливе за одночасної наявності певних умов, а саме: вчинення (виявлення) адміністративного правопорушення та сплив строку, передбаченого ст. 38 КУпАП. У разі недоведеності наявності складу адміністративного правопорушення та не підтвердження його належними та допустимими доказами, відсутня можливість закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення саме за п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП. У цьому разі законодавець передбачив іншу підставу для закриття провадження у справі за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення (п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП).

Отже, встановлення такої обставини, чи винна особа у скоєнні правопорушення, за яким відкрите провадження, є необхідною передумовою для прийняття рішення про закриття провадження за п. 7 ст. 247 КУпАП. Також, у відповідності до положень ст. 283 КУпАП усі обставини, встановлені при розгляді справи, мають бути зазначені в постанові суду.

З огляду на це поєднання закриття справи на підставі п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП з одночасним визнанням вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення не є взаємовиключним рішенням.

Не погоджується колегія суддів також з доводами апеляційних скарг ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і компанія» та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» про не врахування судом того, що позивачем пропущено річний строк для звернення до страховика для виплати страхового відшкодування.

Згідно правових висновків, висловлених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, в Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, але при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Отже, положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

При цьому, відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільний кодекс України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України). Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи права інших осіб у спосіб передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Слід зазначити, що відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення.

Під здійсненням цивільного права слід розуміти реалізацію тих можливостей, які становлять зміст суб`єктивного цивільного права. Здійснення цивільного права відбувається шляхом вчинення фактичних та юридичних дій, що свідчить по свободу поведінки учасників цивільних правовідносин при реалізації своїх прав та обов`язків на власний розсуд.

Цивільне законодавство встановлює правило, згідно з яким нездійснення особою своїх майнових прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина друга статті 12 ЦК України). При цьому, ЦПК України містить норми, коли нездійснення цивільного права є підставою для припинення цивільного права, настання інших негативних правових наслідків для носія такого права. Наприклад, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає припинення поруки у зв`язку з пропуском 6 місяців строку звернення кредитора до поручителя, а також, що з припиненням поруки припиняється й право на отримання сум простроченої заборгованості від поручителя.

Поняття відмови від права не є тотожним поняттю нездійснення права (наприклад, відмова від прав, набутих за довіреністю, повинна відбуватись із повідомленням довірителя (стаття 250 ЦК України), відмова від права власності здійснюється шляхом заяви про це чи вчиненням інших дій, які свідчать про відмову від цього права (стаття 347 ЦК України)). Відмова від належного особі права припиняє таке право.

Також припинення цивільного права та/або припинення права на захист порушеного права та/або припинення права на отримання відшкодування від певної особи не є ідентичними. Припинення цивільного права має під собою наслідком припинення цивільних правовідносин та відбувається, як вже було зазначено, лише у випадках, передбачених законом.

Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи (припинення поруки, пропуск позовної давності до одного з боржників). При цьому особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника за його наявності.

Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови страховиком у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)).

В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19).

Поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Поряд із цим законодавством встановлюються також спеціальні строки позовної давності, зокрема, скорочені до одного року. Така позовна давність, яка закріплена статтею 258 ЦК України, визначена лише для вимог, зазначених у частині другій цієї норми, і зміст цієї норми не допускає розширеного тлумачення та передбачає такий строк для вимог про відшкодування шкоди, спричиненої наслідками ДТП.

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Разом з тим, ні зазначений Закон, ні ЦК України, ні будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України).

Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ні у повному обсязі, ні в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Саме про таке застосування зазначених норм права йде мова в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії)винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Згідно матеріалів справи дорожньо-транспортна пригода сталась 07 червня 2016р., впродовж одного року з моменту скоєння ДТП позивач ОСОБА_1 не звертався до АТ «СК «АРКС» з заявою про страхове відшкодування за шкоду заподіяну пошкодженням транспортного засобу, а з позовом до суду звернувся тільки 31 травня 2019р. Тобто, загальний строк позовної давності позивачем пропущено не було.

Відповідач ОСОБА_2 не повідомив ПТ «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Ріелті» і компанія» про причетність до ДТП, а так як автомобіль, яким він керував, не зазнав пошкоджень, тому товариство, як страхувальник, не могло знати про ДТП та вчасно повідомити про неї страхову компанію.

Страхувальник за договором обов`язкового страхування транспортного засобу, лише 03.09.2019 року дізнався про ДТП, яка сталася 07.06.2016 року за участі його автомобіля, отримавши ухвалу суду по даній справі про залучення до участі у справі у якості співвідповідача, після чого одразу звернувся до страхової компанії з відповідним повідомленням про ДТП та з заявою про страхове відшкодування.

18 лютого 2020р. на адресу позивача та ПТ «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Ріелті» і компанія» АТ «СК «АРКС» було направлено інформацію про відмову у здійсненні страхового відшкодування.

Матеріалами справи також встановлено, що по факту ДТП було внесено відомості до ЄРДР за № 0001643 від 07.06.2016 р., на підставі ст. 286 КК України, за яким позивач є потерпілим.

Досудове розслідування проводилося тривалий час і закінчилося винесенням слідчим Первомайського відділу поліції Миколаївської області тільки 27 лютого 2019 року постанови про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України з направленням виділених матеріалів справи Первомайському відділу поліції Миколаївської області для вирішення питання про притягнення винних водіїв до адміністративної відповідальності.

Винним у скоєння ДТП ОСОБА_2 було визнано постановою Святошинського районного суду міста Києва від 08 квітня 2019 з закриттям провадження у зв`язку з закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

Відносно позивача по справі ОСОБА_1 слідчим Первомайського відділу поліції також був складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП та направлений до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, однак на підставі ухвали Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12.04.2019 року матеріали були повернути слідчому у зв`язку з тим, що матеріали, які були направлені слідчим до суду неякісні.

До суду з позовом ОСОБА_1 31 травня 2019 року.

Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12.12.2019 року по адміністративній справі № 484/2643/19 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 провадження було закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Проаналізувавши зазначені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що річний строк потерпілою особою пропущено через незалежні від неї причини, що поведінка потерпілої особи в даному випадку була добросовісною, а тому дана особа має право на отримання страхового відшкодування шляхом пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

До посилання відповідачів на те, що позивач міг під час досудового розслідування, в ході якого проводилися відповідні слідчі дії, в тому числі щодо допиту учасників ДТП щодо обставин ДТП, залучення експерта для проведення експертизи, згідно висновку якої аналізувалася також інформація з відеореєстратора автомобіля позивача, на якій зафіксовано марку та номерні знаки автомобіля, яким керував відповідач ОСОБА_2 , отримати інформацію про укладені полюси цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що знаходиться у відкритому доступі на офіційному сайті Моторно-транспортного бюро України та відповідно звернутись за отриманням страхового відшкодування протягом встановленого Законом терміну, колегія суддів відноситься критично, так як на позивача як на потерпілу особу законом не покладено обов`язок самостійно відшукувати та перевіряти на офіційному сайті Моторно-транспортного бюро України інформацію про наявність ОСОБА_5 цивільно-правової відповідальності власника іншого наземного транспортного засобу. Більш того, для відшукування інформації щодо чинного полісу страхування цивільно-правової відповідальності на сайтах у мережі Інтернет, користувачу необхідно не тільки мати інформацію стосовно такого полісу, а й володіти спеціальними навичками користування комп`ютерною технікою, знати відповідні адреси таких інформаційних ресурсів та їх структуру. Чинне законодавство не зобов`язує громадян мати такі спеціальні знання та навички, а відсутність їх у позивача не може бути підставою для позбавлення або обмеження його цивільних прав.

Позивач посилається на те, що міг отримати повний доступ до матеріалів слідства та вирішувати в який спосіб захищати свої права лише після закриття кримінального провадження, яке сталося лише 27 лютого 2019 року та притягнення іншого водія до адміністративної відповідальності 08 квітня 2019 року.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду, що саме завдяки протиправній бездіяльності відповідача ОСОБА_2 та ПТ «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Ріелті» і компанія», а саме невиконання ними вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач був позбавлений можливості своєчасно, в позасудовому порядку, звернутися за виплатою страхового відшкодування до ПрАТ «СК «АХА Страхування» (в подальшому ПрАТ «СК «АРКС»).

Також безпідставними є ствердження ПТ «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Ріелті» і компанія» в апеляційній скарзі про невірно обраний спосіб захисту шляхом заявлення вимоги також до товариства, оскільки згідно з висновком експерта № 3176 від 28.10.2021 року вартість матеріального збитку, завданого позивачу як власнику автомобіля, приймається у розмірі його ринкової вартості на момент пошкодження при ДТП та складає 245084,32 грн. При цьому ринкова вартість автомобіля після ДТП складає 57359,17 грн. Отже, сума завданих позивачу внаслідок ДТП реальних збитків становить 187725,15 грн. (245084,32 - 57359,17 = 187725,15).

Пунктом 4 Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/8958831 встановлено, що розмір страхового відшкодування за шкоду заподіяну майну становить 100000,00грн. Проте розмір франшизи становить 50000,00грн. Отже, виплата страхового відшкодування у будь-якому випадку не покриває у повному обсязі, завдану майну позивача шкоду. Згідно з ст. 1194 ЦК різниця між розміром страхового відшкодування і фактичним розміром шкоди має бути стягнута на користь потерпілого з ПТ «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Ріелті» і компанія».

Тому суд дійшов правомірного висновку, що вказану суму слід стягнути на користь позивача частково з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» в сумі 50000 грн. та в іншій частині з ПТ «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріелті» і компанія» в сумі 137725,15 грн. (187725,15 50000 = 137725,15).

В той же час переглядаючи рішення у справі в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача моральної шкоди у розмірі 20000грн. колегія суддів вважає, що воно підлягає зміні в частині розміру визначеної судом суми відшкодування, з наступних підстав.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Приймаючи рішення у справі суд правильно керувався положеннями ч.1 ст.1167 ЦК України, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У частині третій статті 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

В пункті 2 позовної заяви позивачем наведені та обґрунтовані підстави для стягнення компенсації за завдану моральну шкоду, описано в чому саме полягали фізичні та душевні страждання, завдані позивачу внаслідок ДТП, описані фізичні ушкодження, яких зазнав позивач, та належним чином підтверджені письмовими доказами (лікарняні листки), періоди втрати працездатності позивачем. Крім того, позивач вимушений був не тільки змінити на гірше звичайний порядок свого життя, а й позбавився на тривалий термін можливості використовувати транспортний засіб, необхідний для професійної діяльності та повсякденних потреб.

Внаслідок дорожньо-транспортної події, яка сталася, позивачу довелося нераціонально витрачати свій життєвий час та залучати значні власні фізичні, душевні, моральні зусилля і матеріальні ресурси, які були необхідними для відновлення попереднього стану (відсутність діалогу із відповідачем щодо владнання ситуації, пошук та залучення адвоката, експерта, відновлення стану здоров`я тощо).

Під час досудового розслідування було проведено декілька судово-медичних експертиз, з метою встановлення ступеню тяжкості отриманих позивачем тілесних ушкоджень, так як висновки були суперечливими. За наслідком проведення комісійної судово-медичної експертизи, висновком експерта № 93-К від 13.11.2018 року було остаточно встановлено, що ОСОБА_1 отримав легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.

Враховуючи викладене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про не доведеність та не надання доказів позивачем на підтвердження того, в чому саме виразились моральні страждання позивача. Надання доказів з лікарні про психічний чи емоційний стан позивача, а також документів на підтвердження того, що останній зазнав будь яку моральну шкоду, не є обов`язковим.

Однак, визначаючи розмір моральної шкоди, враховуючи характер та обсяг страждань (душевних, психічних), яких зазнав позивач, характер немайнових витрат( їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини по справі, а також виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає необхідним зменшити стягнуту з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача суму моральної шкоди з 20000грн. до 10000грн.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, а також враховуючи, що інші доводи апеляційних скарг, крім тих, якими погодився апеляційний суд, містять суб`єктивне тлумачення апелянтами як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційні скарги Повного товариства «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріелті» і компанія» та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, змінивши рішення суду в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, зменшивши стягнуту з ОСОБА_2 на користь позивача суму моральної шкоди з 20000 грн. до 10000 грн. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Повного товариства «Ломбард Донкредит товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Ріелті» і компанія» та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 березня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, змінити, зменшивши стягнуту з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди з 20000 грн. до 10000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді:

Повний текст постанови складено 17 липня 2023 року