Справа №443/84/23
Провадження №2/443/167/23
РІШЕННЯ

іменем України

20 квітня 2023 рокуЖидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю секретаря судових засідань Кушнір М.І.,

представника позивача адвоката Яременка І.О.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа територіальна громада села Жирівське в особі Гніздичівської селищної ради Стрийського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом, у якому просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , право власності на цілий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що вонапроживає в АДРЕСА_1 . Згідно Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 25.10.1989 року, виданого Жидачівською районною радою народних депутатів, житловий будинок з приналежними до нього будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 належав колгоспному двору, головою якого був чоловік позивачки - ОСОБА_4 . Відповідно до витягу №700 від 19.09.2022 року із погосподарської книги с. Жирівське, станом на 30.06.1990 року у будинку АДРЕСА_1 проживали: голова двору- ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 . Згідно ст.17 Закону України "Про власність" від 07 лютого 1991 року, майно придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Дані положення поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону з 15 квітня 1991 року. Відповідно до роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", зокрема, підпункт а) пункту 6 визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Таким чином, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 станом на 15 квітня 1991 року не втратили права на будинок після припинення колгоспного двору, а їхні частки у даному будинку були рівними, умовно по частині будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивачки ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшла належна йому частина житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 . Згідно довідки Гніздичівської селищної ради №690 від 19.09.2022 року, ОСОБА_4 проживав та був зареєстрований в с. Жирівське Жидачівського району Львівської області до дня смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом з ним до дня смерті проживала і була зареєстрована дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У виконкомі Гніздичівської селищної ради від імені ОСОБА_4 заповіт не посвідчувався. Таким чином, маючи свою частину будинку як член колгоспного двору та фактично успадкувавши частину після смерті свого чоловіка, позивачка стала фактичним власником частини житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 . Зазначає, що у визначений законом термін позивачка звернулася до приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка, внаслідок чого нотаріусом заведено спадкову справу №24/2022.

28.11.2022 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу, однак нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальних дій. Причиною відмови стало те, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом.

Стверджує, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не претендують на частки у житловому будинку та відмовляються від них на користь позивачки, саме тому ОСОБА_1 на даний час являється фактичним одноосібними власниками вищевказаного будинковолодіння.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 13.01.2023 року позовну заяву залишено без руху.

17.01.2023 року представником позивача - адвокатом Яременко І.О. подано заяву на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 08.02.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 20.03.2023 року в порядку витребування доказів зобов`язано приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального окргу Посацьку А.О. в строк до 07 квітня 2023 року надати до Жидачівського районного суду Львівської області оригінал або належним чином завірені копії спадкової справи №24/2022, яка заводилася після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

23.03.2023 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Посацькою А.О. надіслано до суду копію спадкової справи №24/2022, яка заводилася після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Представник позивача в підготовчому судовому засіданні позов підтримав, з мотивів, викладених у такому, просив позов задоволити, не заперечив проти ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_2 в підготовче судове засідання не з`явилася, 20.03.2023 року подала заяву, згідно якої повідомляє, що позовні вимоги визнає повністю, не заперечує проти ухвалення рішення на користь позивача, наслідки визнання позову їй зрозумілі. Також повідомляє, що на частку у майні колгоспного двору не претендує та відмовляється від неї на користь позивачки, оскільки до 15 квітня 1991 року вона більше трьох років поспіль не брала участі своєю працею та засобами у введенні загального господарства колгоспного двору. Крім того просить розгляд справи проводити без її участі.

Відповідач ОСОБА_3 в підготовче судове засідання не з`явилася, 20.03.2023 року подала заяву, згідно якої повідомляє, що позовні вимоги визнає повністю, не заперечує проти ухвалення рішення на користь позивача, наслідки визнання позову їй зрозумілі. Також повідомляє, що на частку у майні колгоспного двору не претендує та відмовляється від неї на користь позивачки, оскільки до 15 квітня 1991 року вона більше трьох років поспіль не брала участі своєю працею та засобами у введенні загального господарства колгоспного двору. Крім того просить розгляд справи проводити без її участі.

Представник третьої особи - Гніздичівської селищної ради Львівської області в підготовче судове засідання не з`явився, подав заяву, згідно якої просить розглянути справу без участі їхнього представника, із змістом заяви ознайомлені, заперечень щодо вимог заявника не мають.

Оскільки відповідачі визнали позовні вимоги, визнання позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, суд відповідно до ч.4 ст.200, ст.206 ЦПК України, ухвалює судове рішення в підготовчому судовому засіданні.

Заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , 06.01.1979 року в Облазницькій сільській раді Жидачівського району Львівської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.8).

Згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 25.10.1989 року, виданого виконкомом Жидачівської районної ради народних депутатів, цілий житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_4 (а.с.9).

Відповідно до витягу №700 від 19.09.2022 року із погосподарської книги с. Жирівське, станом на 30.06.1990 року у будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані:

1.Голова двору- ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

2.Член колгоспного двору - ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

3 Член колгоспного двору - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

4.Член колгоспного двору- ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.10).

Відповідно до роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", зокрема, підпункт а) пункту 6 визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Оскільки, станом на 15.04.1991 року у вищевказаному житловому будинку, який відносився до суспільної групи «колгоспний двір» проживали: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , то вони фактично стали його співвласниками, однак право власності, після припинення колгоспного двору, за ними не реєструвалось, а кожному з них належала умовно частина будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивачки ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_2 , виданим виконавчим комітетом Гніздичівської селищної ради Стрийського району Львівської області від 17.05.2022 року (а.с.19).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшла належна йому частина житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 (а.с.11-15).

Згідно довідки Гніздичівської селищної ради №690 від 19.09.2022 року, ОСОБА_4 проживав та був зареєстрований в АДРЕСА_1 до дня смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом з ним до дня смерті проживала і була зареєстрована дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У виконкомі Гніздичівської селищної ради від імені ОСОБА_4 заповіт не посвідчувався (а.с.20).

Оскільки ОСОБА_4 на випадок смерті заповіту не залишав, то спадкування відбулося за законом.

Стаття 1216 ЦК України визначає, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Стаття 1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Судом встановлено, що крім позивачки, спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , були його дочки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , однак вони спадщину у жоден із передбачених законом способів не прийняли.

Натомість, ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Посацької А.О. із заявою про прийняття спадщини, після смерті її чоловіка - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.57), внаслідок чого було заведено спадкову справу №24/2022 (а.с.55-71).

Також, судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відмовляються від своїх частин спадкового майна, після смерті батька на користь дружини померлого - ОСОБА_1 , що підтверджується поданими ними письмовими заявами, які містяться в матеріалах спадкової справи №24/2022 (а.с.64, 68).

Крім того, як видно із заяви відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , останні повідомляють, що на частку у майні колгоспного двору не претендують та відмовляються від неї на користь позивачки, оскільки до 15 квітня 1991 року вони більше трьох років поспіль не брали участі своєю працею та засобами у введенні загального господарства колгоспного двору (а.с.43, 46).

З метою оформлення права власності на майно колгоспного двору, позивач звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва.

Однак, постановою приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріальноо округу Посацькою А.О. №87/02-31 від 28.11.2022 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме житловий по АДРЕСА_1 , після смерті її чоловіка - ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку із тим, що відсутній останній член колгоспного двору(а.с.21).

Вирішуючи даний спір суд виходить з такого.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено ст. 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у

веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою (ст.126 ЦК УРСР 1963 року).

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" ( 697-12 ) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом.

У відповідності до статті 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до вимог ст.548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Крім того, відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України).

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Тобто, визнання права власності на майно, в тому числі і на спадкове майно, в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір.

Таким чином, судом встановлено, що позивач у справі позбавлений можливості у позасудовому порядку зареєструвати своє право власності на частину у майні колгоспного двору, оскільки у нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно колгоспного двору, зокрема у зв`язку із тим, що відсутній останній член колгоспного двору, після смерті ОСОБА_4 .

Оскільки, позивач позбавлена можливості зареєструвати своє право власності на майно колгоспного двору,враховуючи те, що відповідачі позов визнали та те, що останні не претендують на частку у майні колгоспного двору, а тому суд приходить до переконання, що вимога позивача про визнання за нею права власності на цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 підлягає до задоволення, оскільки відсутній інший спосіб оформити (зареєструвати) у встановленому Законом порядку позивачем права власності на майно колгоспного двору.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , право власності на цілий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повнйи текст рішення складено 25 квітня 2023 року.

Головуючий суддя С.І Сливка