Провадження №22-ц/812/666/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 липня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи цивільну справу №489/3611/22 за апеляційною скаргою фізичної особипідприємця ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Ленінський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Костюченка Геннадія Станіславовича у приміщенні цього суду 01 лютого 2023 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом ОСОБА_2 до фізичної особипідприємця ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів,

у с т а н о в и в :

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до фізичної особипідприємця ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 ) про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 04 лютого 2022 року між ФОП ОСОБА_1 та чоловіком позивачки ОСОБА_3 було укладено договір поставки та установки секційних воріт Doorhan ISD01 3450x3350 мм за № 0002259. Після чого позивачкою за ОСОБА_3 було сплачено на рахунок відповідача 59940 грн. за поставку та установку зазначених вище секційних воріт, однак станом на сьогоднішній день обов`язки відповідача, передбачені п.1.1, 3.1. та 3.2. договору № 0002259 від 04 лютого 2022 року, виконані не були. Через такі обставини чоловік позивачки звернувся до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до ФОП ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором (справа № 489/2644/22 суддя Костюченко Г.С.), однак рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 грудня 2022 року в позові йому було відмовлено та судом було встановлено, що на договорі поставки відсутній підпис однієї із сторін, внаслідок чого договір є неукладеним, а в квитанціях, які були надані до договору, платником зазначено позивачку, а не її чоловіка, який є стороною за договором поставки № 0002259 від 04 лютого 2022 року.

Враховуючи вищезазначене позивачка вважає, що кошти, які нею було сплачено за її чоловіка за договором поставки № 0002259 від 04 лютого 2022 року в сумі 59940 грн., є такими, що безпідставно набуті відповідачем.

На адресу відповідача були направлені претензії з проханням повернути суму сплачену за договором, однак до теперішнього часу зазначена заборгованість не погашена, відповідь не отримана, тому позивачка вимушена звертатися до суду з вимогою про її стягнення.

Посилаючись на викладене, позивачка просила стягнути з відповідача 59940 грн. безпідставно отриманих коштів, а також 3% річних за неправомірне користування чужими грошовими коштами - 29970 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування відзиву він зазначив, що позивачка вільно та без помилки погодилась на настання невигідних для себе наслідків, перерахувавши грошові кошти відповідачу у розмірі 59940 грн. Також зазначав, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому вважає, що позивачка поводиться суперечливо та згодом вимагає повергнення сплачених коштів, а тому її вимоги є безпідставними.

При цьому відповідач не заперечував проти факту отримання зазначених грошових коштів від позивачки, але не зазначав правових підстав їх отримання та підстав утримання грошових коштів.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 лютого 2023 р. позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 59940 грн., 3 % річних у сумі 1404 грн. 07 коп., а всього 61344 грн. 07 коп.

В інший частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 992 грн. 40 коп. судового збору у дохід держави.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач не надав суду доказів того, що ОСОБА_2 свідомо поводилась суперечливо та діяла собі на шкоду. Тобто відповідачем не доведено належними доказами твердження про сплату грошових коштів ОСОБА_2 за відсутності зобов`язання та усвідомлення цього факту. За такого суд погодився з тим, що 59940 грн отримані відповідачем безпідставно і підлягають стягненню на користь позивачки. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення 3% річних на підставі вимог статті 625 ЦК України, суд вказав, що позивачка помилково розрахувала три відсотки річних, нарахованих на позадоговірне грошове зобов`язання, відтак позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме - необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки 1404 грн. 07 коп. в рахунок трьох відсотків річних.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, й просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, на думку відповідача, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання для сплати коштів, проте здійснює таку оплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо , якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Так, позивачка перерахувала відповідачу кошти, знаючи, що між нею та відповідачем відсутнє зобов`язання сплатити кошти за договором поставки № 0002259 від 04 лютого 2022 року, а тому її поведінка є суперечливою, тобто потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків. Отже, відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог - стягнення коштів у розмірі 59940 грн. Додатково ОСОБА_1 звертає увагу, що в оскаржуваному рішенні суду в мотивувальній частині суд зазначає, що судові витрати у вигляді судового збору в сумі 992 грн. 40 коп. слід стягнути з відповідача на користь держави, але в резолютивній частині стягує 2992 грн. 40 коп.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, ОСОБА_2 зі свого рахунку, відкритого в Акціонерному товаристві комерційному банку «ПРИВАТБАНК», здійснила переказ коштів на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в тій же банківській установі на ОСОБА_1 05 лютого 2022 року в сумі 20000 грн. та 23 лютого 2022 року в сумі 39940 грн., що підтверджується дублікатами квитанцій Р24АС7095 та Р24АС9760 (а.с. 6, 7).

При цьому банківські перекази не містять вказівки відправника коштів ОСОБА_2 щодо призначення платежів.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 просила про стягнення з відповідача перерахованих нею в рахунок платежів за договором поставки та установки секційних воріт Doorhan ISD01 3450x3350 мм за № 0002259, який мав укласти її чоловік та відповідач, який не був укладений, ОСОБА_1 грошових коштів з урахуванням також інфляційних втрат та 3% річних як таких, що отримані відповідачем безпідставно.

Суд першої інстанції погодився з аргументами позивачки.

Апеляційний суд з таким висновком погоджується, оскільки він є обґрунтованим.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України договір вважається укладеним у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України)

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норма глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 лютого 2022 рок справі № 365/388/20 (провадження № 61-15219св21).

В матеріалах справи, яка переглядається, відсутні докази наявності у ОСОБА_1 підстав отримання від ОСОБА_2 коштів у сумі 59940 грн., а саме, які б підтверджували наявність будь-яких договірних відносин між ними або відносин, заснованих на інших юридичних фактах, наслідком яких є обов`язок ОСОБА_2 передати спірну суму коштів ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене суд першої інстанції, на підставі наявних у справі доказів дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень про кондикційні зобов`язання.

Крім того, у силу положення статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Встановивши те, що відповідач набув без достатньої правової підстави грошові кошти, які належали позивачці, та не повернув їх, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 759/1206/17 (провадження № 61-40св19) та від 19 січня 2022 року у справі № 202/2965/21 (провадження № 61-6021св21).

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та правильність висновків суду першої інстанції, а тому відхиляються колегією суддів.

Так, посилання в апеляційній скарзі на відсутність підстав для стягнення з відповідача отриманих від позивачки 59940 грн. через суперечливу поведінку позивачку, не приймаються.

Так, відповідно до частини третьої статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ці обставини учасники справи доводять доказами, якими відповідно до статті 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України надані учасниками справи докази мають буть належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Сам лише факт обізнаності позивачки про те, що гроші нею надсилаються відповідачу, не свідчить про суперечливість її поведінки, тому що позивачка вважала, що для переказу є підстави, оскільки перераховувала кошти на виконання обов`язку чоловіка за договором з відповідачем про поставку та установку останнім секційних воріт Doorhan ISD01, який так і не був укладений. Тобто позивачка була впевнена у наявності правових підстав для переведення коштів відповідачу.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання в апеляційній скарзі в обґрунтування неправильності висновків суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022св22) з огляду на таке.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Висновки у справі, на які міститься посилання в апеляційній скарзі, і у справі, яка переглядається, не є суперечливими. Встановлені судами фактичні обставини є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Слід звернути увагу, що у кожній справі з подібним предметом спору суд виходить із конкретних обставин справи, з урахуванням принципу пропорційності у цивільному судочинстві та дотриманням розумного балансу інтересів сторін.

Так, у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022св22) судами на підставі достатніх, належних та допустимих доказів було встановлення наявності між сторонами договірних правовідносини (договору купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі), а спір виник щодо розміру сплаченого на виконання цього договору, тоді як у справі, яка переглядається, суд дійшов висновку про недоведеність факту існування між сторонами договірних відносин, що не заперечується відповідачем.

Хибним є посилання відповідача на стягнення за рішенням суду з нього 2992 40 коп. судового збору, тоді як в тексті рішення вказано про стягнення 992 грн. 40 коп. судового збору в дохід держави.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням положень матеріального права та вимог процесуального закону, колегія суддів в силу статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

З огляду на висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції відсутні підставі для розподілу судових витрат, які покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу фізичної особипідприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 01 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 11 липня 2023 року