ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/834/23 Справа № 932/2295/22 Суддя у 1-й інстанції - Кондрашов І.А. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

секретар судового засідання: Заворотний К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 серпня 2022 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «Українська залізниця») про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду мотивуючи його тим, що рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2021 року задоволено його позовом до АТ «Українська залізниця» та визнано наказ про його звільнення протиправним та скасовано його; поновлено його на посаді заступника директора регіональної філії з інфраструктури регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Зазначав, що в порушення вимог законодавства позивача було поновлено на посаді лише 28 березня 2022 року, тобто через 75 днів з моменту ухвалення рішення суду.

Посилаючись на те, що рішення суду відповідачем умисно не виконувалось протягом тривалого часу, чим грубим чином порушено його права, а тому просив суд стягнути з АТ «Українська залізниця» середній заробіток за час невиконання рішення суду про поновлення на посаді, на підставі ст. 236 КЗпП України, у розмірі 306 817, 50 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 серпня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, починаючи з 08 травня 2021 року по 28 березня 2022 року у розмірі 181 479 грн. Стягнуто на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. Стягнуто на користь держави 992,40 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права в частині задоволення позову, просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду і в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд частково задовольняючи позов, не встановив дійсних обставин справи. Суд залишив без уваги той факт, що їх вини у затримці виконання рішення немає. Саме ОСОБА_1 не звернувся до органів виконавчої служби щодо виконання рішення в частині поновлення на роботі. Звертали увагу на те, що у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому продовжено й триває досі, а АТ «Українська залізниця» є стратегічним об`єктом, який зазнає щоденних руйнувань. Вказували, що суд не зазначив в резолютивній частині рішення, що суму визначено без утримання податків, зборів та інших платежів. Суд безпідставно стягнув витрати на професійну правничу допомогу, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами факту понесення вказаних витрат та обґрунтованості їх розміру.

19 грудня 2022 року позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Зазначав, що всі доводи апеляційної скарги є надуманими та не можуть слугувати підставою для скасування рішення. Просив покласти судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката на відповідача.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2021 року по справі №932/4225/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця», про визнання наказу незаконним та скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ АТ «Українська залізниця» від 05 травня 2021 року № 4 про звільнення ОСОБА_1 за одноразове грубе порушення трудових обов`язків відповідно до п. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора регіональної філії з інфраструктури регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 травня 2021 року по 07 грудня 2021 року у розмірі 371 266, 28 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2022 року, вищевказане рішення суду залишено без змін.

Згідно наказу АТ «Українська залізниця» № 107/ос від 28 березня 2022 року, ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника директора регіональної філії з інфраструктури регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» з 06 травня 2021 року.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 та стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, за період з 08 травня 2021 року по 28 березня 2022 року у розмірі 181 479 грн., суд першої інстанції виходив з того, що саме з вини АТ «Українська залізниця», наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді було видано лише 28 березня 2022 року, тобто через 75 робочих днів з наступного дня після проголошення рішення, також суд вважав за необхідне стягнути на користь позивача 5 000 витрат на правову допомогу, що, на думку суду, буде співмірним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. Однак, колегія суддів не може погодитись з рішенням суду в частині стягнення витрат на правову допомогу, з огляду на наступне.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

В разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2021 року по справі № 932/4225/21, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2022 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця». Визнано протиправним та скасовано наказ АТ «Українська залізниця» від 05 травня 2021 року №4 про звільнення ОСОБА_1 за одноразове грубе порушення трудових обов`язків відповідно до п. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора регіональної філії з інфраструктури регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 травня 2021 року по 07 грудня 2021 року у розмірі 371 266, 28 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Не погодившись з рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2021 року та постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2022 року, відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» подав касаційну скаргу.

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі № 932/4225/21, провадження № 61 4514св22, касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», задоволено. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2022 року скасовано. Справу № 932/4225/21 направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Герман М.М., задоволено частково. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2021 року змінене в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.05.2021 року по 07.12.2021 року в розмірі 843436 грн. 71 коп. без утримання з цієї суми передбачених законом податків і обов`язкових платежів. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 37000 грн. 00 коп. В іншій частині рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2021 року залишене без змін.

Стаття 236 КЗпП України передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (постанова Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-435цс15)

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

Встановивши, що рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі виконане відповідачем тільки 28 березня 2022 року, про що свідчить наказ № 107/ОС від 28 березня 2022 року, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, в силу вимог статті 236 КЗпП України дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з з 08 травня 2021 року по 28 березня 2022 року у розмірі 181 479 грн.. При цьому, Дніпровським апеляційним судом у постанові від 22 лютого 2023 року було встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 7131 грн. 15 коп..

Позивачем ОСОБА_1 рішення суду в частині розміру стягнутого на його користь з відповідача середнього заробітку не оскаржено.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем доведено факт порушення його прав, який виразився у несвоєчасному виконанні рішення суду про поновлення на роботі, стягнення заборгованості за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що їх вини у затримці виконання рішення немає є хибними.

Колегія суддів звертає увагу про те, що під час прийняття 07 грудня 2021 року рішення Бабушкінського районного суду у справі № 932/4225/21 були присутні три представники відповідача.

Обов`язок роботодавця видати наказ про поновлення працівника не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі, а тому доводи апеляційної скарги в частині того, що ОСОБА_1 не звернувся до органів виконавчої служби щодо виконання рішення в частині поновлення на роботі, відхиляються.

Посилання апеляційної скарги на те, що у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому продовжено й триває досі, а АТ «Українська залізниця» є стратегічним об`єктом який зазнає щоденних руйнувань не можуть слугувати підставою для скасування рішення про часткове задоволення позову.

Правовідносини між сторонами у даній справі (незаконне звільнення позивача та прийняття судом рішення про поновлення його на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу) виникли ще до початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України та введення воєнного стану.

Інші доводи апеляційної скарги в частині відсутності правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Однак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в частині безпідставного стягнення на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу заслуговують на увагу, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2)чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4)дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п.269).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.п.7, 48 постанови від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Згідно із вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просив стягнути 20 000 грн. витрат на правову допомогу адвоката. Судом на користь позивача стягнуто 5 000 грн. витрат на правову допомогу адвоката.

Права позивача ОСОБА_1 у даній справі захищав адвокат Герман М.М. На підтвердження факту понесення витрат на правову допомогу до позову було долучено договір про надання правової допомоги № 01-21-04/22 від 21 квітня 2022 року та копія квитанції №134293 від 18 квітня 2022 року, в якій зазначено що вона видана ні підставі договору №01-21-04/22 від 21 квітня 2022 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у пункті 4.1 договору про надання правової допомоги № 01-21-04/22 від 21 квітня 2022 року його сторонами визначено, що факт належного виконання виконавцем послуг з даного договору фіксується у акті прийому-передачу наданих послуг. Пунктом 3,1 договору встановлено, що вартість послуг за даним договором визначається у додатковій угоді, яка є невід`ємною частиною договору.

Відповідний акт прийому-передачі наданих послуг та додаткова угода (що визначено сторонами договору про надання правової допомоги № 01-21-04/22 від 21 квітня 2022 року) до винесення судом оскаржуваного рішення позивачем надана не була та в матеріалах справи відсутні, а тому підстави для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. відсутні. Крім того, копія квитанції № 134293 датована 18 квітня 2022 року, в той час коли договір про надання правової допомоги укладено та підписано сторонами 21 квітня 2022 року.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. підлягає скасуванню з відмовою у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Позивачем було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції покласти на відповідача.

До відзиву було додано копію договору договору про надання правової допомоги № 01-21-04/22 від 21 квітня 2022 року, копію додаткової угоди № 1 від 19 грудня 2022 року до договору про надання правової допомоги № 01-21-04/22 від 21 квітня 2022 року та копію квитанції №424355 від 19 грудня 2022 року, копію акту прийому-передачі наданих послуг від 19 грудня 2022 року (а.с.137-138,139,140,141,142,143).

З умов додаткової угоди вбачається, що сторони узгодили, що вартість послуг щодо правового захисту ОСОБА_1 у Дніпровському апеляційному суді складає 10 000 грн. З акту прийому-передачі наданих послуг вбачається, що адвокатом було здійснено ознайомлення з матеріалами справи, аналіз апеляційної скарги, складання відзиву, направлення відзиву відповідачу, також до акту включена участь у судових засіданнях в Дніпровському апеляційному суді.

З врахуванням виконаної адвокатом роботи, принципу розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 10 000 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає зміні в частині визначеного судом розміру середнього заробітку та скасуванню в частині стягнення витрат на правову допомогу.

В іншій частині рішення суду, як законне та обґрунтоване, підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 серпня 2022 року в частині стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн скасувати та відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Стягнути із Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 10 000 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 квітня 2023 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Н.М.Деркач

Т.Р. Куценко