провадження № 22-ц/824/3769/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 квітня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 листопада 2022 року у справі за заявою ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_1 ,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою та просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав: заборонити перебування в місці проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 ; заборонити у будь-який спосіб контактувати з ОСОБА_2 особисто або через інших осіб; заборонити наближатися на відстань 200 м. до місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_2 ; обмежити спілкування з постраждалою дитиною ОСОБА_3 ; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватись з нею.

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є колишнім чоловіком заявника. Він зареєстрований в будинку, який належить ОСОБА_2 на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На початку 2021 року ОСОБА_1 почав психологічно тиснути на заявника. Після смерті сина вже на похованні вона почала отримувати погрози від нього і натяки на насильницькі дії щодо неї та її родини. ОСОБА_1 телефонував та погрожував їй, що змусило її звернутись до поліції. 22 жовтня 2022 року ОСОБА_1 разом з невідомим чоловіком зламали замки домофону та зайшли на територію її домоволодіння, почали стукати у вікна і вимагали вийти до них на розмову. Ці події зафіксувала камера відеоспостереження, запис з якої заявник передала поліції. ОСОБА_1 вчинив щодо неї домашнє насильство, висловлювався нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою їй та онуку. ОСОБА_1 має дозвіл на носіння зброї, яку демонструє заявнику при вчиненні психологічного насильства. Заявник вказує, що боїться за свою безпеку та безпеку її родини, оскільки не здатна себе захистити від ОСОБА_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 01 листопада 2022 року заяву ОСОБА_2 задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заінтересована особа зазначає про те, що він являється адекватною людиною і жодного разу не погрожував своїй колишній дружині, а навпаки вона надала суду неправдиві свідчення, з метою оговорити його, оскільки саме вона має до нього неприязні відносини. ОСОБА_2 приховала той факт, що вони прожили з нею фактично 30 років разом. Апелянт повідомив ОСОБА_2 , що буде звертатися з позовною заявою до суду про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/4 частки майна у спільній сумісній власності. Разом з тим, ОСОБА_2 усвідомлює, що під час судових розглядів вона не зможе довести факт придбання будинку та передачу за нього коштів. У зв`язку з цим, вона вдалася до ганебної брехні, всі доводи, що викладені у її заяві не відповідають дійсності. Апелянт вказує, що за 30 років спільного життя жодного разу не підняв руку на свою колишню дружину, вона проживала в умовах повного забезпечення і турботи з його боку. ОСОБА_2 почала штучно створювати докази, які не відповідають дійсності. При ознайомленні з матеріалами справами апелянт дізнався, що ОСОБА_2 зверталася до Голосіївського УП ГУ НП в м. Києві. При цьому, за результатами розгляду цих заяв, відносно апелянта не було вжито жодних заходів реагування, не складалися протоколи про вчинення адміністративного правопорушення, оскільки доводи викладені в заявах ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження. Апелянт вказує, що він постійно заходив до будинку за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки там зберігаються його особисті речі, у нього були ключі від будинку, він там офіційно зареєстрований та постійно спілкувався зі своїм сином та внуком. Апелянт вказує, що жодних протиправних дій він не вчиняв. На даний час ОСОБА_2 змінила замки в будинку і не дозволяє користуватися власністю апелянта. Фактично ОСОБА_2 вчиняє відносно нього психологічне насильство, зводить наклепи, не допускає до будинку. А коли він намагається зайти на територію викликає працівників поліції і починає влаштовувати театральні сцени, що підтверджується відеозаписом, доданим до апеляційної скарги. Суд першої інстанції належним чином не встановив всі обставини справи, в основу рішення були покладені лише неправдиві свідчення ОСОБА_2 . У справі було встановлено, що між заявником та заінтересованою особою існують неприязні відносини та між сторонами існує майновий спір. Необхідність видачі обмежувального припису заявник аргументувала вчиненням щодо неї психологічного насильства. В обґрунтування вказаних обставин заявником надано копії талонів-повідомлень її заяв до правоохоронних органів. Разом з цим, наведені заявником обставини не містять ознак психологічного та фізичного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердженім фактів вчинення психологічного та фізичного насильства щодо неї, а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у зв`язку із не вчиненням щодо останнього обмежувального припису.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує про те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими, зазначає, що обмежувальний припис був її спасінням та огородив її від зовнішніх емоційних подразників та просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є колишнім подружжям, шлюб між якими був розірваний 12листопада 1996 року.

ОСОБА_2 є власником будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зареєстрований ОСОБА_1 .

ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 09 березня 2017 року.

24 жовтня 2022 року до Голосіївського УП ГУ НП в м. Києві надійшли заяви про те, що 14 вересня 2022 року ОСОБА_1 здійснив відносно ОСОБА_2 психологічне насильство та 06 жовтня 2022 року під час телефонної розмови погрожував їй.

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи в суді знайшло підтвердження вчинення кривдником ОСОБА_1 дій відносно ОСОБА_2 та неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , які у розумінні вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» є психологічним насильством.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п. 3, 6, 7, 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

У частині 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Згідно з п. 14 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру (п. 17 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_2 вказувала про те, що ОСОБА_1 неодноразово вчиняв відносно неї домашнє насильство, погрожував та принижував честь і гідність заявника. Заявник вказує про те, що такі дії також було вчинено ОСОБА_1 в присутності її онука, малолітнього ОСОБА_3 . Зазначене зокрема підтверджується написаними нею заявами до поліції, відео та фото доказами. Заявник боїться за свою безпеку та безпеку своєї родини, а тому була змушена звертатись до суду з заявою про видачу обмежувального припису.

Натомість, доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 вчиняє відносно ОСОБА_2 домашнє насильство у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», матеріали справи не містять.

Звернення заявника до правоохоронних органів, свідчить про наявність конфлікту між сторонами, і самі по собі не підтверджують факт вчинення домашнього насильства ОСОБА_1 , що є необхідною умовою для застосування судом до нього спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені спеціальним законом. Крім того, результатів розгляду вказаних заяв правоохоронними органами матеріали справи не містять.

Аналогічна за змістом позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03 серпня 2021 року у справі № 761/27704/20.

До відзиву на апеляційну скаргу заявника надала флеш-накопичувач із аудіо- та відеозаписом. Натомість, зазначений доказ не може бути прийнятий апеляційним судом до уваги, оскільки на відеозаписі не зафіксовано факту вчинення ОСОБА_1 відносно ОСОБА_2 домашнього насильства. За відсутності у суду спеціальних знань, з аудіозапису також неможливо встановити, що голос на аудіо належить саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Доводи щодо демонстрації ОСОБА_1 зброї під час розгляду справи свого підтвердження також не знайшли.

Задовольняючи заяву в частині обмеження спілкування з ОСОБА_3 , суд першої інстанції не звернув уваги, що у зазначеної дитини є мати - ОСОБА_5 , яка у силу вимог ст. 242 ЦК України, є його законним представником. ОСОБА_5 , діючи в інтересах своєї дитини, не була учасником зазначеної справи та не зверталася до суду із зазначеними вимогами.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо задоволення заяви не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з прийняттям постанови про відмову у задоволенні заяви.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При подачі заяви сплаті підлягав судовий збір у розмірі 496 грн. 20 коп. При подачі апеляційної скарги сплаті підлягав судовий збір у розмірі 744 грн. 40 коп. (496,20*150%).

Оскільки апеляційний суд приходить до висновку щодо наявності підстав до задоволення апеляційної скарги, а ОСОБА_2 в силу вимог закону звільнена від сплати судового збору, судовий збір у розмірі 744 грн. 40 коп. підлягає компенсації ОСОБА_1 за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 листопада 2022 року скасувати та прийняти постанову.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_1 відмовити.

Компенсувати за рахунок держави на користь ОСОБА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 744 (сімсот сорок чотири) гривні 40 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 07 квітня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.