Справа № 212/1334/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2023 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Яшкові М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення суми боргу, посилаючись на те, що сторони уклали кредитний договір № КRТ0G100150896 від 01.08.2007 р., за яким ОСОБА_2 отримала від банку кредитні кошти в сумі 21579 доларів США з терміном повернення до 31.07.2027 року та зі сплатою відсотків за його користування та інших платежів. Однак відповідачка не надала своєчасно банку грошові кошти на погашення кредиту, відсотків, а також інших платежів. Для стягнення боргу станом на 07.04.2016 р. за кредитним договором № КRТ0G100150896 від 01.08.2007 р. КБ "Приватбанк" звернувся до суду та за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.05.2017 р. було стягнуто з відповідачки на користь банку 54233,28 доларів США. На теперішній час рішення суду не виконано. На підставі переліченого вказував, що згідно із ст. 625 ЦК України через наявність основної суми боргу в розмірі 48294,58 доларів США за період з 16 травня 2017 року по 19 грудня 2022 року відповідачка заборгувала банку 3% річних на суму 9106,73 доларів США. На підставі переліченого просив суд стягнути з відповідачки на користь позивача борг у вказаному розмірі за ст. 625 ЦК України разом із судовими витратами на користь банку в сумі 4994,13 грн.

Від представника ОСОБА_1 , адвоката Домбровської Є. В., надійшов відзив, де остання не погоджуючись із заявленими вимогами вказувала, що слід відмовити у позові АТ «КБ «Приватбанк», оскільки рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.05.2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором № КRТ0G100150896 від 01.08.2007 р. задоволено частково шляхом стягнення з відповідачки на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 54233,28 доларів США, яка складається з боргу за відсотками за період з 06.07.2011 року по 07.04.2016 року у розмірі 13888,74 доларів США та з боргу з пені за період з 06.07.2011 року по 07.04.2016 року у розмірі 40344,54 доларів США. Однак, з посиланням на практику Верховного Суду у постановах від 10 жовтня 2018 року по справі № 758/7649/16-ц, від 19 грудня 2018 року по справі № 372/3542/16-ц вказувала, що 3% річних повинні нараховуватися на суму основного боргу, яку не було стягнуто з відповідачки на користь банку за кредитним договором № КRТ0G100150896 від 01.08.2007 р., а навпаки судом апеляційної інстанції відмовлено у його стягненні з ОСОБА_1 . Додавала, що після набрання законної сили рішення суду апеляційної інстанції, тобто з 16.05.2017 року, представники позивача не скористались своїм правом на отримання виконавчого документу для пред`явлення його до виконання, а у задоволенні заяви про поновлення строку ПАТ КБ «Приватбанк» для пред`явлення виконавчого документу до виконання, подану лише в 2022 році, стягувачу було Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу ухвалою 29 листопада 2022 року відмовлено, яка набула чинності на підставі постанови Дніпровського апеляційного суду від 28.02.2023 року. Крім того вказувала, що позивач зробив розрахунок 3% річних із задавненої заборгованості, оскільки просить її стягнути за рішенням суду, за яким минув строк на його пред`явлення до виконання, посилаючись на правову позицію Верховного Суду у постанові від 23.11.2022 р. по справі № 285/3536/20. При цьому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання та до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Тому представник відповідачки заявила суду про застосування загальної позовної давності тривалістю у 3 роки, що також є підставою для відмови у позові, бо ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся із даною позовною заявою із пропуском строків позовної давності. Просила відмовити у позові повністю.

На підставі відповіді на відзив представник позивача, адвокат Безменко М. Є., не погоджуючись із відзивом представника відповідача, підтвердив доводи, викладені у позовній заяві КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 , зазначаючи, що на даний момент відповідачкою рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.05.2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку боргу в сумі 54233,28 доларів США не виконано. Оскільки з відповідачки було стягнено борг за кредитним договором за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.05.2017 роду, то за період після набрання законної сили таким рішенням по 19.12.2022 року ОСОБА_1 має сплатити за ст. 625 ЦК борг у розмірі 9106,73 доларів США, як 3% річних від простроченої суми. Додавав, що прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення 3% річних виникає у банку за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання відповідачкою до його усунення. Зазначав, що позовна давність до такого спору не застосовується, оскільки строк позовної давності позивачем було дотримано при зверненні до суду із вимогами до відповідачки. Отже, просив суд задовольнити заявлений позов банку до ОСОБА_1 у повному обсязі.

Представники позивача у судове засідання не з`явились за невідомих суду причин повторно, будучи повідомленими про час та місце слухання справи належним чином, не надавши суду заяв з проханням вирішити спір у їх відсутність.

Натомість, суд зважає на те, що інтересу до справи КБ "Приватбанк" не втратив, про що свідчать подання представниками банку заяв про відкладення розгляду справи та заяв по суті позову, внаслідок чого підстав для залишення без розгляду позовних вимог банку до ОСОБА_1 через повторну неявку представників позивача суд не вбачає.

Відповідачка, ОСОБА_1 , судове засідання також не з`явилась за невідомих суду причин повторно, будучи повідомленою про час та місце слухання справи належним чином відповідно до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК, не надавши суду заяву з проханням вирішити спір у її відсутність.

Представник відповідачки, адвокат Домбровська Є. В., будучи повідомленою про час та місце слухання справи належним чином, у судове засідання не з`явилась повторно, вчергове заявив перед судом клопотання про відкладення розгляду справи.

Суд при цьому зазначає, що за ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Так на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; а також першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

В той же час згідно із ч. 3 ст. 223 ЦПК якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:

- неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;

- повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки;

- неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник;

- неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

За ч. 4 ст. 223 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

З огляду на викладене обґрунтування, суд зазначає, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. При цьому суд зазначає, що у даному випадку підстави для відкладення розгляду справи відсутні, оскільки суд відкладає розгляд справи лише через першу неявку учасника справи, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними, а в разі повторної неявки такого учасника справи (його представника), належним чином повідомленого про судове засідання, суд розглядає справу за його відсутності незалежно від причин його неявки.

Так процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки відповідача до суду. Такі положення пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 травня 2019 року по справі № 310/12817/13.

Таким чином з огляду на викладене вмотивування суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду справи за позовом КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 через неявку сторін, зокрема, представника відповідача у суду відсутні.

Отже, на підставі переліченого суд дійшов переконання про можливість провести розгляд справи за відсутності представника ОСОБА_1 , адвоката Домбровської Є. В.

Таким чином суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином за ст. 599 ЦК.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Так за ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

На підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК.

Згідно із ч. 1 ст. 546 ЦК виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою. На підставі ст. 575 ЦК іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

На підставі ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Суд встановив, що 1 серпня 2007 року між КБ "Приватбанк" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за яким КБ "Приватбанк" надав позичальнику кредиту у сумі 17600 доларів США на придбання житлової нерухомості та 3979 доларів США на оплату страхових платежів зі сплатою відсотків за використання грошових коштів зі строком повернення кредиту до 31.07.2027 року, забезпеченням виконання зобов`язання за яким виступала іпотека кв. АДРЕСА_1 .

За рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року по справі № 212/2315/16-ц було стягнуто заборгованість за кредитним договором № КRТ0G100150896 від 01.08.2007 р. з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 54233,28 доларів США, яка складається з боргу за відсотками за період з 06.07.2011 року по 07.04.2016 року у розмірі 13888,74 доларів США та з боргу з пені за період з 06.07.2011 року по 07.04.2016 року у розмірі 40344,54 доларів США.

Вказаним рішенням суду апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.04.2012 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № КRТ0G100150896 від 01.08.2007 р. в сумі 30405,78 доларів США було звернуто стягнення на предмет іпотеки, кв. АДРЕСА_1 .

Отже, суд встановив, що на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК за наявності прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк КБ "Приватбанк" використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту від позичальника, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК, та пені за порушення умов кредитного договору № КRТ0G100150896 від 01.08.2007 р., шляхом звернення стягнення на іпотечне майно та стягнення залишку боргу у судовому порядку.

Такими діями позивач на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання за кредитним договором № КRТ0G100150896 від 01.08.2007 р. щодо строку його дії, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Суд на підставі переліченого зазначає, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 28 березня 2023 року вбачається, що предмет іпотеки: кв. АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_2 , що свідчить про те, що рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.04.2012 року досі не виконано.

Також встановлено, що відповідачка не здійснювала погашення боргу перед позивачем на виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року по справі № 212/2315/16-ц, що підтверджується інформацією КБ "Приватбанк" з виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 .

За ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Нарахування трьох процентів річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року по справі № 758/7649/16-ц.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18.

Таким чином кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК, за увесь час прострочення.

Відповідно до довідки КБ "Приватбанк" вбачається, що за період з 16 травня 2017 року по 19 грудня 2022 року (2044 дня прострочення) на суму боргу в розмірі 54233,28 доларів США позивачем була обрахована ОСОБА_1 заборгованість за ст. 625 ЦК із 3% річних на загальну суму 9106,73 доларів США.

Суд при цьому вказує, що натуральним зобов`язанням є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція ст. 625 ЦК щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 6 березня 2019 року по справі № 757/44680/15-ц.

За п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності.

Тлумачення норм, викладених у ст. 625 ЦК та п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК, з урахуванням принципу розумності свідчить, що:

натуральним зобов`язання є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;

задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності;

законодавець в п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК передбачив заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності;

очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги;

приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Вказана правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 23 листопада 2022 року по справі № 285/3536/20.

В той же час суд звертає увагу на те, що у наведеній справі, по які була висловлена вказана правова позиція Верховним Судом, на яку посилалась представник відповідача, були інші обставини справи, зокрема, позивач просив стягнути 3% від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту, яка була задавненим зобов`язанням боржника.

Натомість, за даним позовом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року вже було стягнуто заборгованість за кредитним договором № КRТ0G100150896 від 01.08.2007 р. з ОСОБА_1 на користь КБ «Приватбанк» у розмірі 54233,28 доларів США, тобто позивач отримав захист своїх вимог у судовому порядку, що є підтвердженням законності вимог КБ «Приватбанк» за основним зобов`язанням до відповідачки, яким може бути, зокрема, рішення суду про стягнення грошових коштів.

При цьому відповідальність за ст. 625 ЦК України настає, зокрема, й за невиконання судового рішення про стягнення грошових коштів.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року по справі № 758/7649/16-ц.

Таким чином суд відкидає посилання адвоката Домбровської Є. В. на те, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року було відмовлено у стягненні з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» тіла кредиту за договором № КRТ0G100150896 від 01.08.2007 р., як підставу вважати вимоги позивача по даній справі задавненими, оскільки, по-перше, Жовтневим районним судом міста Кривого Рогу на підставі рішення від 10.04.2012 року в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № КRТ0G100150896 від 01.08.2007 р. саме за тілом кредиту було звернуто стягнення на предмет іпотеки, по-друге, стягнення грошових коштів у розмірі 54233,28 доларів США, є тим зобов`язанням, за невиконання якого настає відповідальність відповідачки за ст. 625 ЦК.

Суд при цьому наголошує, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, тому суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності й необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі.

Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року по справі №154/3029/14-ц.

Суд разом з тим зазначає, що главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Так відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За ст. 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ст. 253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За ч. 1 ст. 261 ЦК перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Натомість, суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено, починаючи з 12 березня 2020 року, на всій території України карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Врахувавши наведені норми, суд дійшов переконання, що для наявної у відповідачки непогашеної заборгованості перед банком на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року в сумі 54233,28 доларів США строки загальної позовної давності не спливли, оскільки Законом України від 30 березня 2020 року було внесено зміни до деяких законодавчих актів України, зокрема до ЦК, щодо продовження строків за ст. 257 ЦК на час дії карантинних обмежень, які досі діють на території України.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 1 грудня 2021 року по справі № 373/651/20.

Отже, в будь-якому випадку зобов`язання відповідачки перед позивачем за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року не є задавненим.

Судом також було встановлено, що ухвалою від 29 листопада 2022 року Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області було відмовлено у задоволенні заяви АТ КБ «ПриватБанк» про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання по цивільній справі № 212/2315/16-ц про стягнення ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу в розмірі 54233,28 доларів США, а 28 лютого 2023 року ухвала суду першої інстанції від 29 листопада 2022 року була постановою Дніпровського апеляційного суду залишена без змін.

Однак, споріднення положень закону, які регулюють питання строків для пред`явлення виконавчого документу до виконання зі строками позовної давності, на чому наполягає адвокат відповідачки, не є можливим, тому суд в цій частині також відхиляє доводи представника ОСОБА_1 .

Між тим суд зазначає, що на підставі ст. 266 ЦК зі збігом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, якими в даному випадку є вимоги про стягнення 3 % річних.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки відповідно ст. 257 ЦК.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3% річних виникає за увесь час з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Таким чином право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується загальною позовною давністю відповідно до ст. 257 ЦК.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року по справі № 127/15672/16-ц.

Отже, на підставі викладеного вмотивування, суд також відкидає посилання адвоката відповідачки на необхідність застосування до вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 положень ч. 4 ст. 267 ЦК, оскільки позовна давність за основою вимогою для позивача не спливла на підставі п. 12 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК, зважаючи також на необхідність застосування загальної позовної давності до вимог банку щодо нарахування 3% річних за ст. 625 ЦК, до вимог про стягнення яких також не минули строки, визначені ст. 257 ЦК.

Таким чином, враховуючи, що для вимог щодо стягнення 3% річних за ст. 625 ЦК також застосовується загальна позовна даність, то у даному випадку суд вважає за необхідне задовольнити вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 повністю, зважаючи на те, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257 ЦК, продовжуються на строк дії такого карантину.

Суд при цьому вказує, що обрахована представниками КБ "Приватбанк" за період з 16 травня 2017 року по 19 грудня 2022 року заборгованість ОСОБА_1 щодо 3% річних на суму основного боргу в розмірі 54233,28 доларів США, яка відповідно дорівнює 9106,73 доларів США, відповідає вимогам ст. 625 ЦК.

Підсумовуючи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги АТ "КБ "Приватбанк", заявлені до відповідачки, підлягають задоволенню у повному обсязі шляхом стягнення на користь банку заборгованості з ОСОБА_1 із 3% річних в розмірі 9106,73 доларів США.

За ст. 141 ЦПК на користь позивача з відповідачки також підлягають стягненню витрати банку по сплаті судового збору в сумі 4994,13 грн.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 133, 141, 142, 200, 223, 259, 263-265 ЦПК, -

В И Р І Ш И В:

Позов Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" заборгованість з 3% річних в розмірі 9106 (дев`ять тисяч сто шість) доларів США 73 (сімдесят три) центи США.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" витрати з оплати судового збору в сумі 4994,13 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 24 квітня 2023 року.

Позивач: Акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк", , юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського 1-Д.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя Д. О. Козлов