КОМСОМОЛЬСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
Справа № 534/1041/19
Провадження № 2/534/14/22
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 березня 2023 року місто Горішні Плавні
Комсомольський міський суд Полтавської області у складі головуючого судді Куц Т.О., з участю: секретаря судового засідання Хвіст Т.В.
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за цивільним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області про позбавлення батьківських прав та стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів,
Заявлені вимоги мотивує тим, що з вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Мають спільних дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалою суду позовна заява прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін у підготовче судове засідання.
Ухвалою від 09.11.2020 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.
Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, сторони в судове засідання не з`явилися.
Позивач ОСОБА_1 звернулася на адресу суду з клопотанням про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримала та не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, в тому числі і через оголошення на офіційному сайті суду, правом подання відзиву на позов не скористався.
Представник органу опіки та піклування Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області звернулася на адресу суду з клопотанням про розгляд справи у її відсутність. Проти задоволення позову не заперечувала та прохала винести заочне рішення.
У зв`язку з неявкою сторін фіксація розгляду справи технічними засобами відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалася.
Встановивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.
Згідно із копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 16).
Згідно із копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 17).
Згідно із копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 18).
Відповідно до довідки про склад сім`ї ОСОБА_1 проживає та зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 разом з неповнолітніми дітьми : ОСОБА_3., ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а.с.11).
Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 29.11.2016 шлюб між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 розірвано (а.с.12).

Згідно інформації СЗОШ І-ІІІ ст. № 5 ім. Л.І. Бугаєвської, ОСОБА_4 навчається у вказаному закладі. За весь період навчання ОСОБА_4 , мати якісно виконує батьківські обов`язки, батько ОСОБА_2 за весь період навчання у школі не з`являвся, не цікавився успішністю та поведінкою сина (а.с. 21-22).

Згідно інформації СЗОШ І-ІІІ ст. № 5 ім. Л.І. Бугаєвської, ОСОБА_3 навчається у вказаному закладі. За весь період навчання ОСОБА_3 , мати якісно виконує батьківські обов`язки, батько ОСОБА_2 за весь період навчання у школі не з`являвся, не цікавився успішністю та поведінкою доньки (а.с.24-25).

Згідно інформації ДНЗ «Дюймовочка», ОСОБА_5 є вихованцем старшої групи вказаного закладу. Мати якісно виконує батьківські обов`язки, вчасно приводить сина в дитячий садок та забирає, цікавиться його успіхами, батько ОСОБА_2 за весь період перебування дитини у закладі не з`являвся, не цікавився успішністю та поведінкою сина (а.с.19).

Згідно наданих документів ОСОБА_1 працює у ВКФ «Легпромсервіс» на посаді швачки та має стабільну заробітну плату (а.с. 29).

Згідно з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області від 09.12.2019, орган опіки та піклування Горішньоплавнівської міської ради, враховуючи думку комісії з питань прав дитини, вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до неповнолітніх дітей.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання і у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства, з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, сім`ї.

Так, у відповідності до ст.ст.150,151 СК України первинний і головний обов`язок по вихованню дитини покладається на її батьків. Передача дитини на виховання іншим фізичним чи юридичним особам не звільняє батьків від обов`язку піклуватися про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини та проживання малолітньої дитини з ними, вправі вимагати повернення дитини до себе.

Згідно з вимогами ч.1 та 2 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав, виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, батько чи мати вважатимуться такими, що ухиляються від обов`язку по вихованню дитини, коли вони не проявляють до неї щонайменшої батьківської турботи, хоча мають таку можливість.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами з аконодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначеної постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2018 у справі «Савіни проти України» встановлено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (пункт 49 рішення ЄСПЛ).

Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК ( 2947-14 ). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до ст. 164 СК України батьківські права тривають до повноліття дитини, позбавлення батьківських прав після його настання закон не допускає.

Тобто, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцять років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Отже, умовами застосування такої міри відповідальності як позбавлення батьківських прав є: 1) здійснення батьком (матір`ю) правопорушення, передбаченого ст. 164 СК; 2) наявність вини в діях батька (матері); 3) батько (мати) володіють повною цивільною дієздатністю; 4) дитина не досягла повноліття. Зазначені умови для позбавлення батьківських прав мають існувати одночасно.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 досягла повноліття.

На підставі викладеного, враховуючи, що позбавлення батьківських прав батьків щодо повнолітньої дитини законом не передбачено, враховуючи роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, на час ухвалення рішення суду донька відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягла вісімнадцяти років, у зв`язку з чим втратила правовий статус дитини, що виключає можливість позбавлення відповідача батьківських прав, тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо повнолітньої доньки ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання своїх неповнолітніх дітей : ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , не проявляє батьківської турботи, не цікавиться здоров`ям, не турбується про його фізичний та духовний розвиток, матеріальної допомоги на утримання синів не надає, їх життям не цікавиться, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не забезпечує, що негативно впливає на їх розвиток як складову виховання. Наведене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Виходячи із оцінки доказів у справі таке ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, суд вважає свідомим та умисним, що дає підстави для обрання крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав.

Таким чином, оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що у ході розгляду справи встановлено беззаперечні докази повного відсторонення відповідача ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому його слід позбавити батьківських прав щодо неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , що в першу чергу буде відповідати їх інтересам.

Згідно з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 18.04.2016 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у розмірі частини з усіх видів заробітку (а.с.13-14).

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 24.06.2019 заборгованість ОСОБА_2 за період з серпня 2015 року по травень 2019 року складає 213677,33 грн (а.с.15).

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.

Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Законодавець установив розмір пені 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.

Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені.

Враховуючи викладене, загальний розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з серпня 2015 по серпень 2016 складає 35479,83 грн.

Обов`язок утримувати дитину не залежить від звернення до суду, адже відповідач був обізнаний про свій обов`язок щомісячно сплачувати аліменти на дітей, тому повинен був прийняти міри для своєчасного перерахування аліментів.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Враховуючи викладене та те, що відповідачем не спростовано наявності вини внаслідок чого виникла заборгованість зі сплати аліментів, то суд дійшов висновку про стягнення пені з нього на користь позивача за прострочення сплати аліментів у сумі 35479,83 грн .

Питання про судові витрати вирішено судом у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, за приписами якої судовій збір у разі задоволення позову покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 263- 265 ЦПК України, ст. 164 СК України,суд,

у х в а л и в :

Цивільний позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 35479,83 грн.

Стягути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Відповідно до ч.6 ст. 164 СК України, рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили надіслати органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ;
Відповідач:ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 ;
Третя особа:Орган опіки та піклування Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області, , адреса: 39800, Полтавська область, Кременчуцький район, місто Горішні Плавні, вулиця Миру, 24.

Суддя Т.О.Куц