Справа № 182/1125/23
Провадження № 2/0182/1434/2023
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13.07.2023 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Кобеляцької - Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), третя особа ОСОБА_2 , про зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), третя особа ОСОБА_2 , про зняття арешту з майна.

Свої вимоги мотивує тим, що, на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі №2-5437/08 від 06 листопада 2008 року, за нею було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Рішення набуло чинності 17 листопада 2008 року та 17 квітня 2009 року Нікопольське міське бюро технічної інвентаризації, на підставі вищевказаного рішення суду, провело реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер запису 4452-7 в книзі 19. Восени 2021 року, а саме - 15 вересня, під час візиту до нотаріуса Нікопольського міськрайонного нотаріального округу Іопеля С.О. за вчиненням нотаріальних дій, пов`язаних з відчуженням нерхомості, їй стало відомо, що на її майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 постановою АМ123129 від 01 березня 2005 року виконавчою службою міського управління юстиції м.Нікополя 04 квітня 2005 року був накладений арешт. В єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було зареєстровано обтяження (реєстраційний номер 1837892), а саме - арешт, накладений за суб`єктом ОСОБА_2 . На момент накладення арешту на нерухоме майно квартира належала іншому власнику, тому причина накладення арешту їй не відома. В січні 2023 року вона звернулась з заявою до Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в якій просила зняти арешт з належної їй на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 , оскільки змінився власник нерухомого майна і в неї як у нового власника жодних боргів немає, виконавчих проваджень, де б вона виступала боржником, так само не зареєстровано, а накладений арешт перешкоджає їй на власний розсуд користуватись та розпоряджатись своєю власністю, що порушує її право, закріплене в Конституції України. 15 лютого 2023 року вона отримала відповідь, що перевіркою АСВП встановлено відсутність на виконанні в Нікопольському відділі державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) виконавчих проваджень, за якими ОСОБА_2 є боржником. Також їй було роз`яснено, що, відповідно до вимог чинного законодавства, завершені виконавчі провадження підлягають знищенню після трирічного зберігання в архіві органу державної виконавчої служби. Посилаючись на ст.ст.40 і 59 Закону України «Про виконавче провадження», якими встановлений вичерпний перелік підстав для зняття арешту з майна, виконавча служба відмовила в знятті арешту, оскільки обставини, на які вона посилалась у своєму зверненні, не є підставою для зняття арешту з майна. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, вона змушена звернутись до суду та просить зняти арешт з нерухомого майна, а саме - з квартири АДРЕСА_1 , який було накладено 04 квітня 2005 року, на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження АМ123129 від 01 березня 2005 року, реєстраційний номер обтяження 1837892. А також просить суд вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження № 1837892, зареєстрований 04 квітня 2005 року реєстратором: Перша нікопольська нотаріальна контора, на підставі постанови АМ 123129 від 01 березня 2005 року Виконавчої служби міського управління юстиції м.Нікополя.

Позивачка, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, в судове засідання не прибула, однак, її представник ОСОБА_3 викладені обставини в позові підтримала та просила суд вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не з`явився, 30 червня 2023 року на адресу суду представник надав заяву, в якій просив суд розгляд справи проводити за їх відсутності та прийняти законне рішення, у відповідності до вимог чинного законодавства (а.с.21).

Третя особа - ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, в судове засідання не прибула, конверт, який був направлений за адресою її місця проживання та перебування, повернувся з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.22).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено судом, рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2008 року за ОСОБА_1 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.7). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності № 22515096 від 17 квітня 2009 року, право власності на вищевказану квартиру зареєстроване за ОСОБА_1 (а.с.8). Як вбачається з матеріалів справи, у державному реєстрі міститься запис про обтяження (арешт) майна позивача. Накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 за наступним записом: на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження АМ123129 від 01 березня 2005 року, реєстраційний номер обтяження 1837892 (а.с.9). 30 січня 2023 року ОСОБА_1 до Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в якій просила зняти арешт з належної їй на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 (а.с.10). Однак, 10 лютого 2023 року, за вихідним №11122, позивачка отримала відмову, згідно якої було повідомлено, що перевіркою АСВП встановлено відсутність на виконанні в Нікопольському відділі державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) виконавчих проваджень, за якими ОСОБА_2 є боржником. Крім цього, було повідомлено, що виконавче провадження завершено і матеріали знищені (а.с.11).

Тобто, враховуючи характер правовідносин, суд вважає, що між сторонами наявний спір про цивільне право, пов`язане з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України.

Позов про звільнення майна з-під арешту може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє, на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Пунктами 1, 2 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Право на захист права власності на певне нерухоме майно в особи виникає на підставі ст.ст.15, 16, 392 ЦК України.

Згідно ст.317, ч.ч.1, 2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В той же час, відповідно до ст.319 ч.ч.1, 2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як встановлює ст.321 ч.ч.1, 2 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому в силу ст. 328 ч.1 ЦК України, право власності набувається на підставах не заборонених законом.

Відповідно до ст.391 ЦК, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу №1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як зазначено в п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Кечко проти України» (Заява №63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років (ч.1 ст.21 ЗУ «Про виконавче провадження»). У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення (ч.5 ст.21 ЗУ «Про виконавче провадження»). Існування зареєстрованого обтяження відносно майна є незаконним і недоцільним, порушує право позивача на мирне володіння майном, а відтак, обтяження підлягають припиненню. Згідно зі ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження», арешт майна може бути знятий тільки за рішенням суду.

Відповідно до ч.2 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається, згідно з постановою виконавця, не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Вичерпний перелік підстав для зняття арешту безпосередньо державним виконавцем встановлений ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у ч. 6 ст. 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Вчинення будь-яких дій безпосередньо державним виконавцем по завершеним виконавчим провадженням законодавством не передбачено.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 зазначив, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Наявність протягом тривалого часу (майже 10 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

У відповідності до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Враховуючи наявність накладеного арешту на нерухоме майно, неможливість скасування арешту у позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту їх права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги є заснованими на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду.

Керуючись ст.ст.11, 13, 76-81, 268, 354ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), третя особа ОСОБА_2 , про зняття арешту з майна - задовольнити.

Зняти арешт з нерухомого майна, а саме - з квартири АДРЕСА_1 , який було накладено 04 квітня 2005 року, на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження АМ123129 від 01 березня 2005 року, реєстраційний номер обтяження 1837892.

Вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження № 1837892, зареєстрований 04 квітня 2005 року реєстратором: Перша нікопольська нотаріальна контора, на підставі постанови АМ 123129 від 01 березня 2005 року Виконавчої служби міського управління юстиції м.Нікополя.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал