Провадження №22-ц/812/716/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 липня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Біляєвою В.М.,

за участі: позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №488/6686/13 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу, яку постановив Корабельний районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Селіщевої Лариси Іванівни у приміщенні цього суду 23 травня 2023 року, повний текст якої складений того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою,

у с т а н о в и в :

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі свідоцтва про вправо на спадщину за законом, виданим 17 листопада 2003 р. державним нотаріусом 5 Миколаївської державної нотаріальної контори Якушевою О.І. сторонам по справі належить по частки будинку зі всіма господарськими і побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Раніше вказане нерухоме майно належало батьку сторін ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти включно, посвідченого 28 червня 1957 року Жовтневою державною нотаріальною конторою Миколаївської області. Земельна ділянка площиною 900 кв.м для індивідуального будівництва житлового дому по вищезазначеній адресі була відведена батьку сторін на підставі рішення №48 виконавчого комітету Жовтневої районної Ради від 23 лютого 1957 року. 04 травня 1957 року був проведений відвід земельної ділянки в натурі за даною адресою. Згідно технічного паспорту на будинок, виданому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виготовленому станом на 17 жовтня 2013 року, у фактичному користуванні співвласників знаходиться земельна ділянка площею 1138 кв.м., з них: під будинком та господарськими спорудами 239,70 кв.м., під двором 119,3 кв.м., під городом-779 кв.м. Згідно копії технічного паспорту на земельний будинок у фактичному користуванні співвласників перебуває земельна ділянка площиною 1141 кв.м. Вказана земельна ділянка не приватизована. На цій земельній ділянці розташовані наступні споруди: житловий будинок літ «А-1», літня кунія літ. «Б», тамбур до літньої кухні літ. «б», сарай літ. «В», літня кухня літ. «Г», навіс літ. «Д», душ літ. Е», сарай літ. «Ж», вбиральня літ. «З», сарай літ. «О», навіс літ. «С», вбиральня літ. «Т», споруда №4, 6, 1, огорожа « 2, 3, 6. Позивачка в житловому будинку користується кімнатами 1-5 площею 19,4 кв.м та 1-6 площею 19,8 кв.м та верандою 1-7 площею 12,1 кв.м. Через те, що відповідача ОСОБА_2 постійно чинить позивачці перешкоди в користуванні будинком та земельною ділянкою, провокує скандали, виникла необхідність поділу вищевказаного домоволодіння між співвласниками у відповідності з їх ідеальними долями у власності та визначення прядку користування земельною ділянкою за вказаною адресою. Оскільки дійти згоди сторони не дійшли, ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд:

- провести розподіл житлового будинку з усіма господарськими та побутовими спорудами по АДРЕСА_1 , що знаходиться у спільній частковій власності;

- визначити порядок користування земельною ділянкою за вказаною адресою між співвласниками, відповідно до їх часток в праві власності.

23 травня 2023 р. позивачкою до суду була подана заява про залишення її позовної заяви без розгляду.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 травня 2023 р. позовна заява залишена без розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, ухваленою з порушенням норм матеріального та процесуального права, й просить її скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заяву про залишення позовних вимог без розгляду ОСОБА_1 не писала. Так, позивачка вказує, що судовий розгляд дуже затягнувся, з урахуванням відкладених судових засідань та зупиненнями справи у зв`язку з призначенням експертиз. Враховуючи, що остання експертиза по справі була у 2014 році, ОСОБА_1 погодилася на нову експертизу, вартість за яку у розмірі 14044 грн. 49 коп. повинна була сплатити відповідачка, проте відповідачка відмовилася її сплачувати, у зв`язку з чим позивачці було запропоновано сплатити вартість експертизи. Однак, на думку позивачки, суд її поставив перед вибором оплатити експертизу або розгляд справи буде зупинено. Після чого, знаходячись у шоковому стані, позивачка підписала якусь заяву, що їй надала секретар судового засідання. Пізніше ОСОБА_1 усвідомила, що трапилося щось не добре, та вирішила врешті сплатити вартість за експертизу, однак, в суді їй повідомили про те, що ухвала суду за її заявою вже постановлена та відправлена до Єдиного державного реєстру судових рішень. Проте, позивачка вважає, що її навмисно ввели в оману у зв`язку з тим, що сама суддя суду першої інстанції не знає як розглядати справу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням процесуального закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Статтею 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, в тому числі, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в силу положень ст. 379 ЦПК України є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку12 грудня 2013 року.

Провадження у справі за цією позовною заявою відкрито ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2013 року та справу призначено до розгляду на 20 січня 2014 року.

Залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду ухвалою від 23 травня 2023 року, суд вважав, що для цього є передбачені пунктом 5 частини 1 статті 257 ЦПК Українипідстави, оскільки позивачка 23 травня 2023 року подала заяву про залишення позовної заяви без розгляду.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статті 2 ЦПК України).

До основних засад (принципів) цивільного судочинства належать зокрема рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; неприпустимість зловживання процесуальними правами (пункти 2, 4-6, 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Реалізуючи на власний розсуд право на звернення до суду за захистом, особа (позивач) самостійно визначає час такого звернення, предмет та підстави позову, зміст позовних вимог, особу (відповідача), яка має відповідати за її позовом тощо.

Разом із тим, ініціювавши розгляд цивільної справи в суді, позивач зобов`язаний добросовісно користуватись наданими йому процесуальними правами та виконувати процесуальні обов`язки визначені законом або судом.

Так, принцип змагальності сторін (стаття 12 ЦПК України), зокрема передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

За загальним правилом розгляд цивільної справи по суті має завершуватись вирішенням ініційованого позивачем спору в спосіб ухвалення судом рішення про задоволення (повне, часткове) чи відмову у задоволенні позову або врегулюванням спору між сторонами у спосіб затвердження судом мирової угоди сторін.

Разом із тим процесуальний закон надає можливість особі, яка звернулась із відповідним позовом до суду, припинити судовий процес за власною ініціативою шляхом подання заяви про залишення позову без розгляду або заяви про відмову від позову.

При цьому у разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі (частина третя статті 206 ЦПК України).

Процесуальні наслідки залишення позову без розгляду та закриття провадження у справі є різними.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (частина друга статті 256 ЦПК України), в той час як особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно (частина друга статті 257 ЦПК України).

З огляду, у тому числі, на наслідки закриття провадження у справі, закон надає позивачу право відмовитися від позову на будь-якій стадії судового процесу.

Натомість законодавцем у чинному ЦПК України встановлені певні процесуальні запобіжники, спрямовані на унеможливлення використання інституту залишення позову без розгляду для зловживання позивачем процесуальними правами.

Так, відповідно до пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України позивач може подати заяву про залишення позову без розгляду до початку розгляду справи по суті.

Тобто залишення позову без розгляду з ініціативи позивача можливе лише на певній стадії судового процесу, а саме до початку розгляду справи по суті. В той же час у подальшому залишення позовної заяви без розгляду за ініціативою суду, здійснюється лише за наявності підстав, зазначених в статті 257 ЦПК України, через які справа не може бути розглянута по суті.

Вказане правило є реалізацією вищенаведених принципів цивільного судочинства, спрямоване на дисциплінування сторін, в тому числі й позивача як ініціатора судового розгляду, покликано унеможливити ситуації, коли, наприклад, після початку розгляду справи по суті, особа, яка звернулась до суду, будучи обізнаною із позицією відповідача та наданими ним доказами (показаннями свідків, висновком експерта тощо), порівнюючи їх зі своїми доказами або з огляду на ненадання власних доказів, прогнозує негативний для себе результат вирішення справи і, не користуючись своїм правом на подання заяви про залишення позову без розгляду, штучно створює умови, за яких позов має бути залишений без розгляду за ініціативою суду. При цьому метою таких дій є отримання можливості повторного звернення до суду з приводу того ж самого спору між тими самими сторонами.

Вочевидь така ситуація має наслідком порушення принципу процесуального рівноправ`я сторін, оскільки відповідач, не маючи ефективних засобів захисту своїх процесуальних прав та законних інтересів, буде вимушений брати участь у невизначений кількості судових процесів з вирішення по суті одного спору, ініційованих недобросовісним позивачем або позивачем, який неналежним чином підготувався до судового розгляду.

Згідно положень частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 статті 173 ЦПК України в редакції закону, яка була чинною на день звернення ОСОБА_1 з позовом, розгляд справи по суті розпочинається доповіддю головуючого про зміст заявлених вимог та про визнання сторонами певних обставин під час попереднього судового засідання, після чого з`ясовується, чи підтримує позивач свої вимоги, чи визнає відповідач вимоги позивача та чи не бажають сторони укласти мирову угоду або звернутися для вирішення спору до третейського суду.

У справі, яка переглядається, розгляд справи по суті було розпочато судом 20 червня 2014 року (протокол судового засідання, том 1, а.с. 145-146).

Тобто ОСОБА_1 звернулася 23 травня 2023 року із заявою про залишення позову без розгляду після початку розгляду справи по суті.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

За таких обставин, залишення судом позову без розгляду з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 257 ЦПК України, суперечило б як вказаній нормі процесуального закону, так і завданню цивільного судочинства та його основним засадам (принципам), передбаченим, зокрема пунктами 2, 4-6, 11 частини третьої статті 2 ЦПК України, оскільки призвело б до негативних наслідків, зокрема, і для відповідача, який би у такий спосіб, фактично з власної ініціативи, всупереч встановлених законодавцем процесуальних запобіжників, отримав можливість на повторне звернення до суду.

Також суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосудця повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» віц 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Між тим внаслідок залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду спір, за розглядом якого позивачка звернулася до суду, залишився не вирішеним, тобто завдання цивільного судочинства (стаття 2 ЦПК України) не виконано, тоді як справа перебуває у провадженні суду з грудня 2013 року і такий тривалий час її розгляду не є виправданим.

За такого, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржувана ухвала суду є помилковою, оскільки не відповідає вимогам пункту 5 частини 1 статті 257 ЦПК України, а тому погоджується з доводами апеляційної скарги про її скасування.

Оскільки ухвала суду постановлена з порушенням вимог процесуального права, вона підлягає скасуванню відповідно до положень пункту 4 статті 379 ЦПК України, а справа направленню до суду для продовження розгляду.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом судове рішення не змінювалось та не ухвалювалось нове, відсутні передбачені статтею 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєвавід 23 травня 2023 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинкута визначення порядку користування земельною ділянкоюповернути до того ж суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

___________________________________________

Повний текст постанови складений 14 липня 2023 року