ПОСТАНОВА

Іменем України

06 квітня 2023 року м. Кропивницький

справа № 387/1109/21

провадження № 22-ц/4809/47/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Єгорової С. М.,

за участю секретаря судового засідання Савченко Н. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: виробничий підрозділ «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська

залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»,

Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргуАкціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області (суддя Майстер І. П.) від 21.04.2022,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 пред`явив позов до виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» та Акціонерне товариство «Українська залізниця» про скасування наказ начальника виробничого підрозділу «Локомативне депо Помічна» регіональної філії «Одеська заліземця» АТ «Укрзалізниця» від 17.12.2021 № Т4-4-01/1636 про відсторонення від роботи ОСОБА_1 .

Позовна вимога мотивована тим, що з 07.05.2019 ОСОБА_1 працює на посаді машиніста електровоза виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» Регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Після видання постанови Кабінету Міністрів України щодо обов`язкової вакцинації позивача на роботі неодноразово просили подати відомості про вакцинацію від COVID-19.

10.11.2021 позивач подав на ім`я начальника виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» заяву про відмову від ризикованого медичного втручання.

17.12.2021 начальник виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна», помічник начальника з кадрових питань та старший інспектор з кадрів склали акт № 025 про те, що станом на 17.12.2021 машиніст електровоза ОСОБА_1 не надав документ, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією чи кількома дозами вакцин, або висновок лікаря, щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о). виданий закладом охорони здоров`я.

На підставі вказаного акту начальник виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» видав наказ від 17.12.2021№ Т4-4-01/1636 про відсторонення машиніста електровоза ОСОБА_1 від роботи з 17.12.2021 року до моменту усунення причин відсторонення без збереження заробітної плати.

ОСОБА_1 вважав дії роботодавця щодо відсторонення його від роботи незаконними та такими, що грубо порушують його право на труд, а тому звернувся до суду з позовом.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 21.04.2022 позовні вимоги ОСОБА_1 до виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», Акціонерне товариство «Українська залізниця» задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ начальника виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», Акціонерне товариство «Українська залізниця» від 17.12.2021 року № Т4-4-01/1636 про відсторонення від роботи ОСОБА_2 . Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 908 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач не довів правомірності відсторонення позивача від роботи, у тому числі наявність у цьому конкретному випадку встановлених законодавством підстав для відсторонення, не довів належними та допустимими доказами факт відмови чи ухилення позивача від обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19. Крім того, відповідач не дотримався встановленого порядку відсторонення позивача від роботи та встановленого законодавством строку (періоду), на який працівника може бути відсторонено до проходження обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19. Ба більше, в оскаржуваному наказі, крім положень нормативно - правових актів, не зазначено причин та підстав відсторонення ОСОБА_1 від роботи.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство «Українська залізниця» просить скасувати рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 21.04.2022 та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи.

Зокрема, відповідач вважає, що суд неправильно застосував норму ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та інші акти законодавства України, які регулюють спірні правовідносини.

Щеплення від COVID-19 для працівників суб`єктів з переліку, затвердженого наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153, є обов`язковим. Їх обов`язковість не поширюється лише на тих працівників, які мають абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень, однак доказів наявності у позивача таких протипоказань відповідачу надано не було, як не надано й доказів щеплення.

Позивач не надав доказів того, що за станом здоров`я має протипоказання для проведення профілактичних щеплень. Факт ухилення позивача від щеплення зафіксований актом, якому суд не дав належної оцінки.

За таких обставин відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував у порядку, передбаченому ст. 46 КЗпП України, відсторонення від роботи, оскільки це прямо передбачено нормами законодавства.

Право позивача на працю було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції частина третя статті 360 ЦПК України.

Позиції сторін, висловлені учасниками справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

Представник апелянта АТ «Укрзалізниця» Стрілець О. С. у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив суд скасувати рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 21 квітня 2022 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Ведющенко В. В. в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштових відправлень з судовими повістками.

Представник виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» до суду не з`явився.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини:

Згідно з трудової книжки серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 01.11.2013 прийнятий на роботу в цех № 12 слюсарем з ремонту рухомого-складу 3 розряду Локомотивного депо Помічна Одеської залізниці (а.с.6-7).

10.11.2021 ОСОБА_1 звернувся до начальника виробничого підрозділу Локомотивне депо Помічна Одеської залізниці із заявою від 06.11.2021 про відмову від ризикованого, на його переконання. Медичного втручання - щеплення від короновірусної інфекції SARS-COV-2.

Відповідно до листа - ознайомлення від 06.12.2021 ОСОБА_1 від ознайомлення з відмовився від ознайомлення з листом-повідомленням щодо приписів п. 41-6 постанови КМ України від 09.09.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з додатком, наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» з додатком, наказом МОЗ України від 01.11.2021 № 2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» з додатком, постанови КМ України від 04.03,2015 року № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» з додатком (в частині, що стосується АТ «Укрзалізниця»), списком пунктів щеплення та центрів масової вакцинації, порядком організації щеплення в регіональній філії «Одеська залізниця», а також роз`яснення необхідності отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 та пред`явлення не пізніше 08.12.2021 документу, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19, в протилежному випадку можливе відсторонення від роботи з 09.12.2021.

Згідно з актом від 17.12.2021 №Т4-4-01/1636, складеним начальником виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна», помічником начальника з кадрових питань та старшим інспектором з кадрів, ОСОБА_1 не надав документ, який підтверджує вакцинацію проти СOVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновок лікаря щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СOVID-19 (форма № 028-1/0), виданий закладом охорони здоров`я.

Наказом начальника виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»від 17.12.2021 №Т4-4-01/1636 відсторонено помічника машиніста електровоза ОСОБА_1 від роботи з 17.12.2021 до моменту усунення причин відсторонення.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга АТ «Укрзалізниця» підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Норми права та акти законодавства, які підлягають застосуванню

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24 Конституції України).

Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ст. 27 Конституції України).

У ст. 43 Конституції України закріплено, зокрема, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди (ст. 50 Конституції України).

Згідно із ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (ст. 21 КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення працівника від роботи є призупиненням з ним трудових відносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою.

Тимчасове увільнення працівника від виконання трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи, на умовах та з підстав, встановлених законодавством, є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Термін відсторонення встановлюється, як правило, до усунення причин, що його зумовили.

Тлумачачи використане у ст. 46 КЗпП України словосполучення «в інших випадках, передбачених законодавством», апеляційний суд звертається до рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 КЗпП України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

За змістом ст. 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у цій статті Кодексу, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц).

Таким законодавчим актом є, зокрема, Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. (ч. 3 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Відповідно до ст. 10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2020 року № 90), головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (надалі - МОЗ).

Наказом МОЗ України від 05.02.2020 року за № 521 розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Перелік особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено пунктом 39 такого змісту: «COVID-19».

Наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (надалі - Перелік № 2153), відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою КМ України від 04 березня 2015 року № 8 (п. 6 Переліку № 2153).

Відповідно до примітки до Переліку № 2153 обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 №2070).

АТ «Українська залізниця (код згідно з , тобто відповідач по справі) входить до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою КМ України від 04 березня 2015 року № 8.

Регіональна філія «Одеська залізниця» (код згідно з ) являється відокремленим підрозділом АТ «Укрзалізниця».

На час виникнення спірних правовідносин усі працівники АТ «Укрзалізниця» підлягали щепленню від COVID-19, за виключенням тих, хто має абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який набрав чинності з 08 листопада 2021 року, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти СОVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти СОVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 міститься висновок про те, що відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У згадуваній вище постанові зазначено, що нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширенню коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо».

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; - контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

Щодо суті спору та оцінка доводів апеляційної скарги (Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій)

У справі, що переглядається в апеляційному порядку, звертаючись до суду із позовом,

ОСОБА_1 посилався на те, що оспорюваний ним наказ про відсторонення його від роботи є незаконним, таким, що суперечить Конституції України, ст. 43, ст.

46 КЗпП України та наказу МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», вказує на дискримінацію у сфері праці.

Суд першої інстанції правильно встановив, що позивач перебуває у трудових правовідносинах з АТ «Українська залізниця», працюючи у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» на посаді машиніста електровоза й формально належить до числа працівників, які підлягали обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

З матеріалів справи вбачається, що роботодавець вжив заходів щодо ознайомлення позивача з вимогами законодавства, яке регулює питання вакцинації від COVID-19, спричинюваного коронавірусом SARS-CoV-2.

Позивач не лише відмовився від ознайомлення із законодавством, яке на нього поширювалося, але й відмовився від щеплення, з огляду на його застереження стосовно можливих ризиків для свого здоров`я, про що він вказав у своїй заяві від 06.11.2021.

Позивач також не надав доказів того, що має медичні протипоказання проти щеплення.

Наказом від 17.12.2021 № ТЧ-4-01/1636 позивача відсторонено від роботи з 17.12.2021 року на час відсутності щеплення від COVID-19, без збереження заробітної плати.

Разом із тим, застосування до позивача передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. З наявних у справі доказів неможливо встановити жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи, обумовлених реальною загрозою спричинення позивачем поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Очевидно, що робота машиніста електровоза передбачає обмежене коло соціальних контактів на роботі.

Отже, відсторонення його від роботи, позбавлення на час відсторонення заробітку, лише тому, що він працював в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним), не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги додаткові докази, які надав відповідач (робоча інструкція машиніста електровоза, затверджена у 2023 році, наказ про порядок проведення виробничих нарад від 19.04.2022 № ТЧ-4-01/450), оскільки вони датовані після того, як позивач був відсторонений від роботи, а тому не можуть підтверджувати обставини, які існували до їх видання.

Необхідність проходження машиністом електровоза медичних оглядів до та після рейсу, на що посилався відповідач, є додатковою гарантією контролю за його станом здоров`я, дає можливість виявити ознаки захворювання на ранніх стадіях і запобігти її поширенню.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов по суті правильного висновку про визнання незаконним та скасування наказу АТ «Українська залізниця» в особі начальника виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 17.12.2021 № ТЧ-4-01/1636 про відсторонення ОСОБА_1 від роботи.

Однак при цьому місцевий суд помилково поклав в основу свого рішення, що відсторонення від роботи відбулося за відсутності спеціального подання посадової особи санітарно-епідеміологічної служби стосовно відсторонення від роботи відповідача, яке передбачено Інструкцією, затвердженою наказом МОЗ України від 30.08.2011 № 544, та невжиття відповідачем дій щодо проходження позивачем медичного огляду на предмет відсутності протипоказань щодо вакцинації.

Суд не врахував, що згідно з матеріалами справи позивач заперечував будь-яку можливість вакцинації проти COVID-19 через своє внутрішнє переконання.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач зазначив у позовній заяві двох відповідачів: 1) виробничий підрозділ «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця», 2) АТ «Укрзалізниця».

Суд першої інстанції задовольнив позов до обох із зазначених позивачем відповідачів.

Визначення відповідачів є правом позивача, а встановлення належності відповідачів - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін.

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (ч. 1 ст. 47 ЦПК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України),

Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (ст. 80 ЦК України).

Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (ч. 1 ст. 89 ЦК України).

Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру. (ч. 1, ч. 5 ст. 95 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Розгляду у суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (п. 1 ч. 1 ст. 186, п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України) стосується як позовів, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 червня 2021 року у справі № 760/32455/19 вказав: «Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення цивільного спору».

Апеляційний суд встановив, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань міститься інформація про те, що як юридична особа зареєстровано Акціонерне товариство «Українська залізниця» (ідентифікаційний код юридичної особи 40075815). У відомостях ЄДРПОУ про відокремлені підрозділи юридичної особи вказано, зокрема, регіональна філія «Одеська залізниця».

Отже, відокремлений підрозділ «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» являється відокремленим підрозділом АТ «Укрзалізниця» і не є юридичною особою, не наділений цивільною процесуальною дієздатністю та не може виступати стороною у цивільному процесі.

Тому справа, в частині позову ОСОБА_1 до відокремленого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю цієї сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено вимогу. Однак суд першої інстанції не перевірив процесуальну правосуб`єктність цього відповідача та помилково задовольнив пред`явлений до нього позов.

За таких обставин та відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 до відокремленого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» підлягає скасуванню в апеляційному порядку з закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 255 ЦПК України.

Стосовно позову ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця», то суд правильно задовольнив позов, але мотиви такого рішення є помилковими, а тому рішення суду першої інстанції належить змінити.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 21 квітня 2022 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до виробничого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити.

Рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 21 квітня 2022 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця»змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в інших частинах рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови 18.04.2023.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: А. М. Головань

С. М. Єгорова