Справа № 458/285/21 Головуючий у 1 інстанції: Кшик О.І.
Провадження № 22-ц/811/226/23 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Назар Х.Б.;

позивачки ОСОБА_1

та її представника адвоката Миньо М.М.;

відповідача ОСОБА_2

та його представника адвоката Чубика Б.Г.;

Леневич С.В. представника Боринської селищної ради,

як органу опіки та піклування,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 28 грудня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Боринська селищна рада Самбірського району Львівської області, як орган опіки та піклування, в особі Служби у справах дітей Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області, у якому просила суд ухвалити рішення, яким розірвати їхній з відповідачем шлюб та визначити місцем проживання їхнього малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з позивачкою.

Ухвалою суду від 09.08.2021 року вищезгадані позовні вимоги роз`єднано та позов в частині позовної вимоги про розірвання шлюбу виділено в окреме провадження (том 1, а.с. 67-68).

Позовні вимоги в частині визначення місця проживання малолітнього сина обґрунтовувалися тим, що 09.08.2012 року позивачка зареєструвала шлюб з відповідачем, в якому у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 .

Стверджувалося, що у будинку відповідача в селі Бітля, де сторони даного спору проживали після реєстрації шлюбу, позивачка зазнавала психологічного насилля з боку матері та сестри відповідача, які її постійно принижували та ображали, а чоловік у всьому їх підтримував та слухав. 04 січня 2021 року позивачка захворіла на COVID-19 і згадані особи сказали їй піти на самоізоляцію до своєї мами, а коли вона повернулася, то її не пустили до будинку і до цього часу не дозволяють бачитися з сином, якого налаштовують проти неї та залякують, а сусіди стверджують, що сина не випускають на вулицю. Позивачка має постійне місце проживання, у неї є підтримка рідних, не має шкідливих звичок, за місцем проживання характеризується позитивно, дуже любить свого сина, який потребує маминої любові, турботи та піклування. Вважає, що дитині найкраще з мамою і проживання з нею буде відповідати інтересам дитини (том 1, а.с. 1-4).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .

Вирішено питання судових витрат (том 2, а.с. 154-171).

Дане рішення оскаржив відповідач.

Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Стверджує, що:

-позивачка не виконувала своїх батьківських обов`язків стосовно сина і у січні 2021 року сама покинула будинок відповідача в с. Бітля;

-малолітній «не має прихильності до матері, оскільки називає її ОСОБА_5 , а мамою називає не її, а свою бабусю»;

-малолітній зі свого народження проживає в с. Бітля і йому дуже важко «привикати … до іншого села, іншої школи, нової родини, яку він фактично не знає»;

-позивачка не працює і їй важко буде утримувати дитину;

-«син сам не хоче з мамою спілкуватися», а тому висновок суду про те, що ним чиняться перешкоди у спілкуванні позивачки з сином, вважає «бездоказовим» (том 2, а.с. 178-187).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони позивачки, її представника, а також представника органу опіки та піклування, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);

- в апеляційній скарзі мають бути зазначені в чому полягає незаконність і (або) необгрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необгрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обгрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (п.п. 5 і 6 частини 2 статті 356).

Відповідно до частини 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За частиною першою статті 161 цього Кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається сторонами спору, що сторони по справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9), який з народження разом зі своїми батьками проживає у селі Бітля Самбірського району Львівської області у будинку батька (відповідача).

Судом також встановлено, що позивачка (мама малолітнього) у січні 2021 року залишила вищезгадане місце проживання та повернулася до свого місця проживання у селі Либохори Самбірського району Львівської області, де вона проживала до заміжжя.

На твердження позивачки, таке залишення місця свого проживання у селі Бітля було пов`язано з її захворюванням на COVID-19, результатом чого стало те, що мати та сестра її чоловіка (відповідача), з якими вони проживали в одному будинку, змусили її піти на самоізоляцію до своєї мами

Таке залишення будинку відповідача фактично стало припиненням шлюбних стосунків з ним, а у подальшому і причиною для звернення до суду з позовом про розірвання їхнього шлюбу та про визначення місця проживання їхнього малолітнього сина з нею, оскільки всі її подальші спроби зустрічей з ним не мали успіху, так як мама відповідача (її колишня свекруха) та його сестра чинили всілякі перешкоди у цих зустрічах.

Зустрічного позову про визначення місця проживання малолітнього саме з батьком відповідач ОСОБА_2 до суду не подавав.

Як стверджується Висновком Боринської селищної ради від 04.06.2021 року, питання взаємовідносин між сторонами спору, як батьками малолітнього, з метою якнайкращого забезпечення інтересів останнього неодноразово було предметом детального вивчення та дослідження даного органу опіки та піклування, який прийшов до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітнього з матір`ю (позивачкою) (том 1, а.с. 36-37).

Представник Боринської селищної ради, як органу опіки та піклування, в судовому засіданні підтвердила вищезгаданий висновок та пояснила, що відповідачем, його мамою і сестрою протягом тривалого часу (починаючи з січня 2021 року) чиняться всілякі перешкоди для зустрічей матері (позивачки) з сином, що і призвело до віддалення малолітнього від матері.

В той же час, малолітній нерегулярно відвідує школу, у нього багато пропусків навчальних днів, а у дні, коли він відвідує школу, його супроводжують до школи і перебувають на шкільній території до закінчення навчального процесу батько дитини (відповідач) та його мама (бабця малолітнього), які припиняють будь-які спроби спілкування мами з сином у школі. Результатом таких методів «виховання» зі сторони батька (відповідача) та родичів останнього є те, що малолітній не є самостійним, потребує постійного контролю, не виявляє зацікавленості до навчання, не гуляє, не має друзів і не бажає з однолітками спілкуватися, а тому (відповідно) і учні не виявляють бажання з ним спілкуватися.

Вищенаведене стверджується і матеріалами справи, які свідчать про те, що визначення місця проживання дитини з мамою є фактично єдиним способом відновлення відносин між ними, оскільки атмосфера проживання у сім`ї батька дитини (відповідача) фактично унеможливлює відновлення таких відносин і процес віддалення дитини від матері з часом буде лише поглиблюватися.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що саме поведінка відповідача та членів його сім`ї, з якими він та його син проживають в одному будинку, призвели до того, що дитина «не має прихильності до матері» та «син сам не хоче з мамою спілкуватися», а тому згадані доводи апеляційної скарги до уваги прийматися не можуть.

Як також стверджується матеріалами справи, відповідача неодноразово зобов`язували забезпечити явку малолітнього сина на засідання Комісії з питань захисту прав дитини при Боринській селищній раді, а у подальшому і у судове засідання: з метою особистого спілкування членів згаданої Комісії за участі дитячого психолога, а також і суду, з дитиною, однак відповідач жодного разу такої явки сина не забезпечив, що також свідчить про чинення ним перешкод для встановлення об`єктивної істини у вирішенні питання забезпечення найкращих інтересів дитини.

В той же час, ні матеріали справи, ні доводи апеляційної скарги не містять даних про те, що мама (позивачка) не може створити дитині належних умов для її виховання та розвитку, або про те, що визначення місця проживання з мамою не буде відповідати інтересам дитини.

В судовому засіданні позивачка запевнила суд апеляційної інстанції в тому, що жодних перешкод у спілкуванні сина з батьком (відповідачем) вона чинити не буде і не заперечує проти їхніх регулярних зустрічей.

В апеляційній скарзі не зазначено, в чому саме полягає незаконність і (або) необґрунтованість оскаржуваного рішення (які саме обставини та (чи) докази, що мають значення для справи, судом встановлені та (чи) оцінені неповно та (або) неправильно); які саме нові обставини і (або) докази підлягають встановленню, дослідженню чи оцінці в ході апеляційного розгляду справи тощо; так само, як у ній не наведено заперечень проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування (та, відповідно, для відмови у задоволенні позову) відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Турківського районного суду Львівської області від 28 грудня 2022 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 26 квітня 2023 року.

Головуючий: Цяцяк Р. П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.