Справа № 369/7727/22
Провадження № 2/369/1773/23
РІШЕННЯ

Іменем України

25.04.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі

головуючого судді Пінкевич Н.С.

секретаря Соловюк В.І.

за участі

представника позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що ОСОБА_3 є матір`ю двох малолітніх дітей: ОСОБА_4 , 2012 року народження, ОСОБА_7 , 2016 року народження. 17 серпня 2022 року під час візиту працівників служби у справа дітей помешкання, де проживає відповідачка з дітьми, виявлено, що ОСОБА_3 разом зі своїм співмешканцем відсутні, діти залишені без нагляду, без їжі, в квартирі антисанітарія, відсутні умови проживання для дітей. Комісією прийнято рішення про направлення дітей до медичного закладу для їх обстеження через загрози життю та здоров`ю малолітніх дітей. У подальшому рішенням виконавчого комітету відібрано дітей у матері. З 17 серпня 2022 року діти перебувають на обліку в службі у справах дітей як діти, що опинились в складних життєвих обставинах. За час проживання в с.Стоянка ОСОБА_3 зарекомендувала себе з негативного боку, систематично зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки зі своїм співмешканцем, проявляють неадекватну поведінку. Умови проживання дітей незадовільні, в квартирі бруд, запах плісняви та алкоголю, обдерті стіни в кімнаті. Сімя перебуває на обліку служби з листопада 2021 року як сімя опинилась в складних життєвих обставинах. З матір`ю систематично проводяться бесіди, але результатів це не мало. Вважають, що відповідачка ухиляється від виконання обов`язків як мати щодо піклування про фізичний і духовний розвиток дітей, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, спілкування з дітьми в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, надання дітям доступу до культурних та інших цінностей, створення умов для отримання ними освіти. Тому відповідачка має бути позбавлена батьківських прав.

Просив суд позбавити батьківських прав ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

18 жовтня 2022 року до суду надійшли письмові заперечення ОСОБА_3 .

У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали. Просили позов задоволити.

У судовому засіданні ОСОБА_3 проти позову заперечувала. Суду пояснила, що дійсно на час відібрання дітей проживала зі співмешканцем та мала матеріальні труднощі, не могла знайти роботу. На час розгляду справи знайшла постійну роботу, розійшлась зі співмешканцем, змінила помешкання, зробила ремонт в кімнаті, обладнала кімнату для проживання дітей, їх навчання. Домовилась про влаштування доньки до школи, знайшла бабусю, яка погодилась доглядати за сином в час, коли вона працює. Знайшла додаткові безкоштовні гуртки для сина. Визнала, що був складний період в її житті, але вона все змінює та намагається повернути дітей. Дітей дуже любить та заперечує проти позбавлення її батьківських прав. Просила відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, допитавши заявлених свідків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.121 права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_3 є матір`ю малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження №0 від 17 серпня 2022 року відомості про батька дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , записані згідно ч.1 ст.135 СК України (за вказівкою матері).

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження №5 від 17 серпня 2022 року відомості про батька дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , записані згідно ч.1 ст.135 СК України (за вказівкою матері).

Відповідно до ст. 11 Закону України № 2402-III від 26.04.2001 року «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

В частинах 1, 6 ст. 12 Закону України № 2402-III від 26.04.2001 року «Про охорону дитинства» вказано, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання , навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За ст. 164 СК України мати, батько можуть бути судом позбавленні батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Частина перша статті 164 СК України містить вичерпні підстави позбавлення батьківських прав і розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно вимог частин 4, 5 та 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

17 серпня 2022 року комісія складно акт проведення оцінки рівня безпеки дітей. Так, встановлено, що мати зі співмешканцем пішли зранку, діти знаходились вдома самі, були брудні та голодні, мали ознаки педикульозу. Співмешканець мами зловживає спиртними напоями, поводиться агресивно по відношенню до дітей.

Старостою Гореницького старостинського округу Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області 17 серпня 2022 року надано характеристику ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає без реєстрації в АДРЕСА_1 разом з двома малолітніми дітьми. За час проживання відповідачка зарекомендувала з негативної сторони, недобросовісно ставиться до своїх батьківських обов`язків, не піклується про дітей, умови проживання дітей незадовільні.

Рішенням виконавчого комітету Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області №76 від 18 серпня 2022 року за поданням служби у справах дітей відібрано у матері ОСОБА_3 малолітніх дітей ОСОБА_4 , 2012 року народження, ОСОБА_7 , 2016 року народження.

Рішенням виконавчого комітету Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області №98 від 22 вересня 2022 року затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_3 відносно її малолітніх дітей: ОСОБА_4 , 2012 року народження, та ОСОБА_7 , 2016 року народження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 164 СК України, яка передбачає підстави позбавлення батьківських прав, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до роз`яснень пунктів 15 та 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

Поданий висновок про доцільність позбавлення батьківських прав суд оцінює критично, оскільки в ньому відображені обставини, які передували поданню позову.

Разом з тим, на час розгляду справи судом також встановлено, що ОСОБА_3 працевлаштована, що підтверджено поясненнями відповідача, табелем обліку використання робочого часу ФОП ОСОБА_11 , довідкою з місця роботи №1 від 27 лютого 2023 року та не заперечувалось стороною позивача.

Відповідно до актів обстеження умов проживання від 07 грудня 2022 року, від 31 січня 2023 року, 02 березня 2023 року та оглянутих в судовому засіданні фото кімнати: ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Винаймає кімнату площею 15 кв.м, в якій зроблено косметичний ремонт, облаштовано спальне місце для дітей (два ліжка), шафа, стіл, журнальний столик, на стінах шпалери, в будинку опалення газову та твердопаливний котел.

Згідно довідки Музичанського ліцей Білогородської сільської ради №40 від 02 березня 2023 року про зарахування ОСОБА_4 , 2012 року народження, до 4-го класу ліцею.

Згідно із заяви ОСОБА_12 , поданої 02 березня 2023 року начальнику служби у справах дітей Білогородської сільської ради, остання зобов`язується допомагати ОСОБА_3 наглядати за дітьми, відводити та забирати зі школи, у відсутності матері буду доглядати за дітьми по графіку тиждень через тиждень на добровільних умовах.

З показів допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_14 вбачається, що ОСОБА_3 є його колишнею сусідкою, яка завжди добре ставилась до своїх дітей, завжди піклувалась, вона дуже любить їх.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками.

У відповідності положень ч. 1 ст. 12 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. «Про права дитини», яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

За ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

При вирішенні спору до уваги бере та враховує вік дітей та можливість ними самостійного формулювання своєї власної думки щодо позбавлення батьківських прав їх матері, можливі ризики негативних наслідків на моральний стан дітей. Тому молодшого сина ОСОБА_7 , 2016 року народження, суд не заслуховує. У службі в справах старша дитина ОСОБА_4 , 2012 року народження, написала заяву наступного змісту: «Я не хочу бути з мамою тому що мама п`є і б`є і я хочу щоб мама ушла від ОСОБА_15 ». Разом з тим, у психологічній характеристиці ОСОБА_4 вказано, що дівчинка часто згадує маму та виявляє бажання бути з нею, вірить, що мама одужає і вони будуть разом.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, як зазначено в абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Встановлені судом при розгляді даної справи факти, як кожен окремо, так і в сукупності, оцінюється не як ухилення від виховання дітей. Так, звісно на час вилучення дітей з родини наявна винна поведінки матері, яка свідомо нехтувала своїми обов`язками, знаючи про існування та потреб дітей. Але за час перебування справи у провадженні суду, ОСОБА_3 змінила місце проживання, зробила косметичний ремонт в кімнаті, працевлаштувалась, знайшла особу, яка буде допомагати їй у догляді за двома дітьми, зважаючи, що вона самостійно виховує та утримує діток. У кожному судовому засіданні відповідачка наголошувала на своєму бажанні забрати діток, постійного виправлення винної поведінки, невжиття спиртних напоїв, усвідомлення всієї відповідальності за малолітніх дітей. Оскільки судом не встановлено свідомого, винного ухилення від виконання батьківських обов`язків саме на час вирішення справи, виправлення відповідачки, усвідомлення нею своїх вчинків, суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні позову з одночасним попередження відповідачки про відповідальність за життя, здоров`я, духовий розвиток, утримання її малолітніх дітей.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні поданого позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 75, 81, 84, 181, 182, 191 Сімейного Кодексу України, статтями 10, 13, 247, 258, 263, 267, 273, 355, 430 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 25 квітня 2023 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ