справа № 489/1120/21 провадження №2/489/122/23
РІШЕННЯ

Іменем України

19 липня 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Клюсевич-Шарапової Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку житлового будинку

встановив:

У березні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати за ним право власності на частку житлового будинку з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Як на підставу позовних вимог вказав, що 18.11.1972 між сторонами був укладений шлюб, від якого в них народилося троє дітей. Спочатку вони всі проживали в квартирі АДРЕСА_2 , яку в подальшому приватизували.

Після смерті своєї матері відповідач успадкувала житловий будинок АДРЕСА_1 , про що 29.08.2007 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом.

У зв`язку із цим вони вирішили квартиру залишити дітям для проживання, а самі будуть проживати в будинку. 26.02.2009 сторони попередньо знялися з реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 та зареєстрували своє постійне місце проживання в будинку АДРЕСА_1 , до якого переїхали жити. Але будинок знаходиться в поганому стані та потребував ремонту. Тому, до кінця ремонту позивач та відповідач проживали в літній кухні, яка була збудована позивачем ще за життя матері відповідача з її дозволу.

В 2010 році він вирішив реанімувати житловий будинок. У травні 2010 року зробив армопояс фундаменту будинку, щоб в подальшому можна було облицювати стіни білою силікатною цеглою.

Після цього в 2011 році придбав у будівельному магазині силікатну цеглу марки 125, винайняв бригаду будівельників та вони за місяць повністю облицювали стіни будинку. В цьому ж році демонтував в будинку старі вікна, замовив металопластикові вікна, які встановили працівники фірми постачальника. Також змінив деревні вхідні двері на металеві.

Після чого, зайнявся дахом. Закупив відповідний матеріал та в кінці 2012 року найнята ним бригада будівельників перекрила дах будинку, змінивши його фронтом. Будинок прийняв гарний вигляд, але проживати в ньому ще не можна було, так як необхідно було відремонтувати підлогу. У зв`язку із цим, у всіх кімнатах зняв та вивіз шар глини та землі, купив техплівкеу, ребероїд, керамзит та зробив цементну стяжку.

У 2016 році змінив дах літньої кухні і гаражу, а в 2017 році збудував літній туалет.

Посилаючись на те, що внаслідок його грошових та трудових витрат вартість житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та побутовими спорудами, який належить відповідачу, істотно збільшилася тому це майно в частині збільшення підлягає визнанню його власністю.

У відзиві на позовну заяві від 05.04.2021 відповідач в задоволенні позовної заяви просила відмовити. Вказала, що будинок будували її батьки та він дійсно потребував деяких поліпшень. Всією сім`єю, разом з чоловіком та дорослими дітьми, вони планували та розпоряджалися сімейним бюджетом для виконання ремонтних робіт. Багато років вона працювала прибиральницею в ЗОШ № 42 м.Миколаєва та відповідно отримувала заробітну плату, а з серпня 2007 року є пенсіонером та отримує пенсію. Крім того, позивач за час їх спільного проживання примушував її продавати виноград, який росте у дворі, а по приходу з базару відбирав усі гроші. Також відбирав пенсію. Усе це бачили їх сини, які були вже дорослими та проживали з ними. Позивач часто знущався над нею, бив, погрожував застосовував домашнє насильство.

Літня кухні до житлового будинку була побудована їх спільними сімейними зусиллями та разом з дітьми, які приймали участь у виконані будівельних робіт. Та всі інші витрати на ремонтні роботи домоволодіння були здійсненні виключно за рахунок сімейного бюджету, що можуть підтвердити свідки.

Тому ці обставини спростовують інформацію, яка викладена у позові, що ремонт та будівельні роботи по облаштуванню були здійснені особисто позивачем.

Зазначені у позові твердження позивача не відповідають дійсності, а надані ним довідки про заробітну плату не підтверджують лише його особисту участь та сплату за виконані ремонтні роботи і закупівлю будівельних матеріалів.

Що стосується поганого стану будинку то це старий будинок, але він не знаходився в дуже поганому стані, непридатному для проживання, про що зазначає позивач. Крім того, вони разом з чоловіком виконували ремонтні роботи для комфортного проживання сім`ї. Виконані роботи не призвели до збільшення площі житлового будинку та взагалі суттєвих його змін, а призвели лише до поліпшення стану житла.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 04.03.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Цією ухвалою в порядку підготовки до судового розгляду витребувано з Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» копію інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 22.06.2021, з урахуванням ухвали від 23.06.2021 про виправлення описики, закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 13.09.2021 за клопотанням позивача у справі призначено будівельно-технічну експертизу.

Ухвалою суду від 14.09.2022 у зв`язку із находженням повідомлення експерта про неможливість надання висновку судового експерта поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 20.04.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (вказана ухвала винесена судом помилково, оскільки підготовче провадження було закрито ухвалою суду від 22.06.2021).

У судове засідання, призначене на 10.07.2023, учасники справи не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Представник позивача у заяві від 06.07.2023 просила відкласти розгляд справив на іншу дату, оскільки позивач ОСОБА_1 працює в концерні «Укроборонпром», що працює в особливому режимі та він не має можливості покинути робоче місце, а вона, як його представник, через воєнний стан в Україні перебуває за кордоном, а матеріали справи лишилися на її робочому місці у м.Миколаєві, через що немає можливості прийти участь в судовому засіданні.

Представник відповідача просила розглядати справу за її відсутності і за відсутності відповідача та відмовити в задоволенні позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що після поновлення провадження у справі суд 07.03.2023, 20.04.2023 відкладав розгляд справи через неявку позивача та його представника в судове засідання, проти чого відповідач та її представник заперечували.

Суд ознайомившись із заявою представника позивача не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Так, частиною першою статті 1 Закону «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Проте навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані з зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду прав людини у справі «Каракуця проти України»).

Ленінський районний суд міста Миколаєва продовжує роботу в умовах воєнного стану та розглядає справи в загальному порядку відповідно до вимог ЦПК України.

При цьому, процесуальні норми не містять, як безумовної підстави для відкладення розгляду справи, введення на території країни воєнного стану.

Не передбачає такої підстави і зупинення провадження у справі (статті 251, 252 ЦПК України).

При цьому, суд враховує, що розгляд справи триває з березня 2021 року, учасники справи належним чином та своєчасно були повідомлені про дату та час проведення судового засідання, мали достатньо часу для реалізувати своїх прав, передбачених процесуальним законодавством, у тому числі й шляхом направлення заяв та/або клопотань, що безпосередньо стосуються розгляду справи, на адресу суду.

Щодо перебування представника позивача за межами України то це не позбавляє права представника приймати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням системи відеоконференцзв`язку «EasyCon» та ознайомлюватись з матеріалами справи через підсистему «Електронний суд», а позивач не надав доказів того, що він дійсно в день судового засідання працює та не має можливості прибути до суду. Крім того, наявні у справі докази є достатніми для прийняття рішення за відсутності сторін, які виклали свої доводи і заперечення, як в судовому засіданні, що відбулося раніше, так і в письмовихзаявах.

За такого, визначені у частині другій статті 223 ЦПК України підстави для відкладення судового засідання судом згідно вимог статті 198 ЦПК відсутні.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 20.03.2007 ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_2 .

На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.08.2007 відповідач ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , з прилеглими д нього господарськими будівлями та спорудами, що належав спадкодавцю матері відповідача ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В шлюбі сторони перебували з 18.11.1972 по 22.06.2020, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22.06.2020 у справі № 489/5877/19.

Згідно доданих до позову доказів, зокрема довідки ДП НВКГ «Зоря» - «Машпроект» від 20.01.2021 позивач ОСОБА_1 працює на ДП НВКГ «Зоря» - «Машпроект» з 24.07.1995 на посаді фрезурувальника.

Дохід позивача на підприємстві за 2010 рік склав 43600,95 грн., за 2011 рік 48704,88 грн., за 2012 рік 60153,92 грн., за 2013 рік 68056,15 грн., за 2014 рік 91147,97 грн., 2015 рік 114180,05 грн., за 2016 рік 137431,11 грн., за липень грудень 2020 року 89365,86 грн., що позивач підтвердив довідками про доходи з місця роботи.

Крім того, на підтвердження свого доходу позивач надав довідки Пенсійного фонду України, відповідно до яких з серпня 2010 року він отримує пенсію за віком

Згідно паспортних даних позивача (паспорт серії НОМЕР_1 ) з 19.02.1991 по 17.02.2009 місце реєстрації його проживання було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , а з 26.02.2009 АДРЕСА_1 .

Згідно паспортних даних відповідача (паспорт серії НОМЕР_2 ) ОСОБА_2 з 26.02.2009 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, спірний житловий будинок є особистою власністю відповідача, право власності на який набуто останньою в порядку спадкування після смерті матері, та місце проживання обох сторін зареєстровано за адресою вказаного будинку.

Із змісту позову вбачається, що за рахунок власних коштів та трудових ресурсів позивач починаючи з 2010 року по 2014 рік здійснив повний ремонт будинку, у 2016 році замінив дах літньої кухні і гаражу, а у 2017 році збудував літній туалет.

Несення витрат на роботи з ремонту житлового будинку та інших господарськи споруд і будівель домоволодіння позивач підтвердив довідками про його дохід з місця роботи та про отриману пенсію.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 повідомив, що допомагав позивачу в 1993 році будувати времянку. В подальшому робив в будинку опалення - встановлював новий котел, нові труби. За виконані роботи розраховувався позивач. Свідок також підтвердив, що відповідач їх годувала та допомагала, коли була необхідна її допомога.

Свідок ОСОБА_10 повідомив, що допомагав позивачу облицьовувати будинок, замінювати двері, вікна, підлогу в будинку. Розрахунок з ним проводив відповідач.

Свідок позивача ОСОБА_11 , яка є сусідкою сторін, повідомила, що сторони коли перейшли жити в будинок разом провидили в ньому ремонт. Відповідач носила пісок, вбирала будівельне сміття. В ремонті будинку їм допомагали діти.

Свідок ОСОБА_12 повідомив, що в 2012 році допомагав перекривати дах будинку, замінили шифер, повністю переробили стропильну систему. Всі питання вирішувалися через позивача.

Свідок ОСОБА_13 пояснив, що разом з ОСОБА_12 допомагав позивачу перекривав дах будинку, а в 2016 році гараж і кухню. Розрахунок з ним здійснював ОСОБА_12 , а з тим розрахунок проводив позивач.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що відповідач була на пенсії та займалася вихованням дітьми. В перекритті даху участь приймали і діти сторін.

В матеріалах справи є заява ОСОБА_3 від 28.05.2021, сина сторін, який з пояснень сторін тимчасового поживає в Польщі в які він вказує, що він з його братом допомагав матері матеріально виходити з важкої фінансової ситуації, оскільки її зарплату і згодом пенсію відбирав батько. Він з братом ОСОБА_15 допомагав матері матеріально і фізично в благоустрій ділянки та будівель на ній. У березні 2019 року всі роботи з благоустрою будинку були припинені через те, що батько вигнав матір з дому.

У справі ухвалою суду від 13.09.2021 призначалася судова будівельно-технічна експертиза для визначення вартості поліпшень домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 проведених до травня 2010 року і після цього до 2017 року.

Проте, експертиза не була проведена через ненадання сторонами експерту додаткових матеріалів згідно клопотання від 06.10.2021 та нездійснення позивачем попередньої оплати експертизи.

Із досліджених судом матеріалів інвентаризаційної справи, наданих Комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» встановлено, що в останнє інвентаризація спірного домоволодіння проводилася в 2007 році.

У зведеному акті вартості будинків, господарських будівель та споруд визначено інвентаризаційну вартість станом на 12.08.2007 та проставлено відмітку про самовільно збудовані гараж і літню кухню.

Станом на 12.08.2007 затверджено і технічний паспорт на житловий будинок.

Будь-яких інших змін щодо вартості домоволодіння чи проведення його інвентаризації в пізніший строк матеріали інвентаризаційної справи не містять.

Не надано суду і доказів фактичного несення позивачем грошових витрат на поліпшення нерухомого майна, власником якого є відповідач.

При вирішенні спору суд виходить з наступного правого регулювання.

Відповідно до частини першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як закріплено положеннями статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 62 СК України).

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Перебуваючи у шлюбі, сторони проживали спільно у житловому будинку, який належить відповідачу ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.08.2007.

В ході розгляду справи встановлено, що під час спільного проживання сторонами проводилися ремонтні роботи з поліпшення житлового будинку та прилеглих до нього господарських будівель і споруд.

Між тим матеріали справи не містять доказів вартості виконаних ремонтних робіт. Відсутні такі докази і в матеріалах інвентаризаційної справи, згідно яких остання інвентаризація спірного нерухомого майна проведена в серпні 2007 року, тобто до набуття відповідачем права власності на житловий будинок.

Відповідно до положень статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз`яснено, що право вимагати стягнення витрат на проведення ремонту будівлі, що належить власникові, у членів сім`ї власника виникає лише у випадку, якщо їх затрати на ремонт жилого приміщення перевищували покладений на них статтею 156 ЖК обов`язок.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 у справі № 214/6174/15-ц орієнтує суди нижчих ланок на те, що поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визначення такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

У спірному житловому будинку, який належить на праві власності колишньої дружині позивача, позивач проживає та користувався ним з лютого 2009 року і по теперішній час. Ці обставини сторонами визнаються.

Отже грошові кошти за час спільного проживання подружжя були витрачені для ремонту та реконструкції житла, в якому вони проживали, з метою поліпшення умов життя та в інтересах сім`ї.

Здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною будинку та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12.05.2020 у справі № 243/5477/15-ц (провадження № 61-46081св18) та від 03.06.2020 у справі 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18).

Крім того, з матеріалів інвентаризаційної справи встановлено, що літня кухня та гараж станом на 12.08.2007 є самочинно збудованим нерухомим майном, а тому таке майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Вимогу про стягнення з відповідача грошової компенсації, понесених в період шлюбу затрат на поліпшення нерухомого майна, позивач не заявляв, а також не звертався до суду про визнання

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Так як в задоволенні позову відмовлено підстави для стягнення в порядку статті 141 ЦПК України з відповідача судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку житлового будинку відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено 19.07.2023.

Суддя І.В.Коваленко