Постанова

Іменем України

18 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 489/3488/18

провадження № 61-11995св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року в складі колегії суддів: Кушнірової Т. Б., Лівінського І. В., Коломієць В. В., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про спонукання до виконання мирової угоди,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про спонукання до виконання мирової угоди.

Позовна заява мотивована тим, що ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2013 року затверджено мирову угоду, укладену 27 серпня 2013 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за умовами якої сторони визнали, що станом на дату укладення мирової угоди заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором № ML-400/545/2005 від 08 грудня 2005 року складає 32 983,82 доларів США, що еквівалентно 263 639,67 грн, яку ОСОБА_1 зобов`язалася повернути в строк до 01 жовтня 2020 року згідно з графіком погашення, що є додатком № 1 до вказаної мирової угоди.

Також угодою передбачено, що у разі прострочення виконання ОСОБА_1 будь-яких своїх зобов`язань, встановлених мировою угодою, понад 30 календарних днів кредитор має право вимагати від боржників негайно погасити усю суму невиконаних боргових зобов`язань.

13 листопада 2017 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у зв`язку з невиконанням відповідачами своїх зобов`язань передбачених мировою угодою, надіслало на їх адресу вимогу про погашення заборгованості в повному обсязі, яка станом на 29 травня 2018 року складала 19 685,61 доларів США, що еквівалентно 514 778,70 грн. Вимога залишилася без виконання.

Посилаючись на зазначене, позивач просив ухвалити судове рішення, яким спонукати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до виконання мирової угоди, затвердженої ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2013 року, шляхом стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості на користь позивача за кредитним договором від 08 грудня 2005 року № ML-400/545/2005 у розмірі 19 685,61 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 08 вересня 2017 року складала 514 778,70 грн, та стягнути на свою користь з відповідачів судовий збір у розмірі 7 976,19 грн.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Справа розглядалася судами неодноразово.

Ленінський районний суд міста Миколаєва рішенням від 21 травня 2019 року відмовив у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що умовами затвердженої мирової угоди визначена сума заборгованості за кредитним договором, яка на день укладення цієї мирової угоди становила 32 983,82 доларів США, а відповідно до наданого суду розрахунку позивач просить суд стягнути з відповідачів 19 685,61 доларів США. Зазначивши, що позивачем змінено суть вимог, викладених в ухвалі про затвердження мирової угоди, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Також місцевий суд вказав, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не зазначило у позові спосіб стягнення боргу з відповідачів, що унеможливлює розгляд справи по суті та ухвалення судового рішення.

Миколаївський апеляційний суд постановою від 30 вересня 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» залишив без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2019 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову та зазначив, що спонукання відповідачів до виконання мирової угоди шляхом стягнення з них на користь позивача заборгованості за мировою угодою у розмірі 19 685,61 доларів США, що еквівалентно 514 778,70 грн, фактично є новим спором.

Верховний Суд постановою від 01 грудня 2021 року касаційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задовольнив частково. Постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд, касаційний суд вказав на помилковість висновків суду, що між сторонами фактично виник новий спір, оскільки суд не врахував, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заявило вимоги про спонукання відповідачів виконати мирову угоду шляхом стягнення несплаченої частини заборгованості. Формально пославшись на виникнення між сторонами іншого спору, ніж врегульований укладеною між ними мировою угодою, суди попередніх інстанцій не з`ясували, чи виконано відповідачами умови мирової угоди, у кого з відповідачів виникає зобов`язання за мировою угодою та який дійсний розмір заборгованості ОСОБА_1 після часткового виконання умов мирової угоди, внаслідок чого дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Також касаційний суд вказав на передчасність висновків суду про затвердження судом мирової угоди, оскільки матеріали справи не містять ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2013 року.

Під час нового розгляду Миколаївський апеляційний суд постановою від 25 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задовольнив.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2019 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задовольнив.

Зобов`язав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виконати умови мирової угоди, затвердженої ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2013 року в справі № 2-1760/2010.

Стягнув із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 08 грудня 2005 року № ML-400/545/2005 в розмірі 19 685, 61 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 08 вересня 2017 року 514 778,70 грн.

Стягнув із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 35 892,85 грн судового збору.

Апеляційний суд, врахувавши, що зобов`язання за мировою угодою від 27 серпня 2013 року щодо сплати заборгованості виникло у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як солідарних боржників, які ухиляються від добровільного виконання мирової угоди, дійшов висновку про задоволення позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про спонукання до виконання мирової угоди шляхом стягнення з відповідачів несплаченої частини заборгованості.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

28 листопада 2022 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не урахував висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року в справі № 461/2900/11.

Касаційна скарга мотивована тим, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не могло набути право вимоги за валютним кредитним договором та укладати мирову угоду у валюті, оскільки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не видавалися генеральна та/або індивідуальна ліцензії НБУ на право здійснення операцій з іноземною валютою. З 20 серпня 2015 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» втратило статус фінансової установи та було виключено з Державного реєстру фінансових послуг. У зв`язку з втратою ТОВ «ОТП Факторинг Україна» статусу фінансової установи, товариство втратило своє право бути стороною кредитного договору, обслуговувати кредитні операції та отримувати кредитні кошти, що теж є підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, не встановив, а матеріалами справи не підтверджено наявність у ТОВ «ОТП Факторинг України» ліцензії на здійснення операцій із валютними цінностями, не з`ясував обставини того, чи могло ТОВ «ОТП Факторинг Україна» станом на 10 грудня 2010 року набути право вимоги за кредитним договором в іноземній валюті, укладеним 08 грудня 2005 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 .

Крім того, вказує на те, що сума 514 778,70 грн не відповідає предмету позову в розмірі 264 200,31 грн, яку стягнено рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 15 вересня 2010 року, і на виконання якого було укладено мирову угоду, що свідчить про те, що позивач змінив предмет позову.

Також суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що мирова угода не була затверджена Заводським районним судом м. Миколаєва, а в матеріалах справи відсутня ухвала Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2013 року, що вказує на передчасність висновку про затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у цій справи.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із Ленінського районного суду м. Миколаєва.

У лютому 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 08 грудня 2005 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено договір № ML-400/545/2005, за умовами якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 34 000,00 доларів США строком до 07 грудня 2025 року (т. 1 а. с. 11).

На забезпечення виконання вказаних зобов`язань 08 грудня 2005 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладено договір поруки № SR-400/524/2005, відповідно до умов якого останній поручився перед банком за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.

Відповідальність поручителя і позичальника є солідарною, що означає, що кредитор може звернутися з вимогою про виконання боргових зобов`язань як до боржника, так і до поручителя, чи обох одночасно (пункт 1.2 договору поруки).

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 15 вересня 2010 року на користь ПАТ «ОТП Банк» з ОСОБА_1 солідарно з поручителем ОСОБА_2 стягнено 264 200,31 грн кредитної заборгованості, яка утворилася станом на 02 лютого 2009 року.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 квітня 2011 року стягувача замінено правонаступником - ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

У період 2010-2013 років вказане судове рішення не було виконане.

З метою добровільного врегулювання спору 27 серпня 2013 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено мирову угоду (т. 1 а. с. 17-20).

Умовою укладення мирової угоди була попередня сплата боржниками частини нарахованої пені у розмірі 4 200,00 доларів США та судових витрат. Сторони узгодили, що у зв`язку з цим розмір заборгованості станом на 27 серпня 2013 року складає 32 983,82 доларів США, що на дату укладення мирової угоди за офіційним курсом НБУ становить 263 639,67 грн. Також домовилися, що боржник зобов`язаний погасити заборгованість згідно з графіком погашення, а повернення кредиту та сплата процентів буде здійснюватися в національній валюті шляхом внесення готівки на поточний рахунок кредитора.

Також умовами мирової угоди передбачено, що у разі прострочення виконання ОСОБА_1 будь-яких зобов`язань, встановлених мировою угодою, понад 30 календарних днів кредитор має право вимагати від боржників негайно погасити всю суму невиконаних боргових зобов`язань.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2013 року затверджено вказану мирову угоду.

Відповідно до ухвали суду від 30 жовтня 2013 року сторонами було досягнуто згоди щодо розстрочки виконання рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 15 вересня 2010 року в частині стягнення заборгованості із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в розмірі 29 520,27 доларів США, що еквівалентно 27 955,52 грн, заборгованість за відсотками - 3 463,55 доларів США, що еквівалентно 27 846,52 грн, а всього сума заборгованості складає 32 983,82 доларів США, що еквівалентно 263 639,67 грн, відповідно до графіку погашення в національній валюті України - гривні, шляхом внесення готівки на поточний рахунок кредитора, відкритий в АТ «ОТП Банк», до повного виконання зобов`язання, що є додатком № 1 до мирової угоди, її невід`ємною частиною.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2017 року в справі № 489/1612/17, яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 грудня 2017 року та постановою Верховного Суду від 07 березня 2018 року, встановлено, що ОСОБА_1 із суми заборгованості, яка визначена мировою угодою у розмірі 32 983,82 доларів США, сплатила ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 13 298,21 доларів США. Не погашена сума заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем складає 19 685,61 доларів США (т. 1 а. с. 120-126).

У зв`язку з невиконанням умов мирової угоди у повному обсязі та несплатою всієї суми заборгованості 13 листопада 2017 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надіслало на адресу відповідачів досудові вимоги, в яких просило повернути товариству весь залишок заборгованості у розмірі 19 685,61 доларів США протягом одного банківського дня з дати отримання вимоги. Вказані вимоги отримані відповідачами 15 листопада 2017 року та залишені без задоволення (т. 1 а. с. 22-25).

З наданого позивачем розрахунку до позовної заяви встановлено, що станом на 29 травня 2018 року заборгованість ОСОБА_1 складає 19 685,61 доларів США. При цьому останній платіж відповідачем здійснено 31 серпня 2016 року.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За правилами статті 175 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час затвердження місцевим судом мирової угоди, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову.

У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 17 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (чинного, на час затвердження мирової угоди) виконанню державною виконавчою службою підлягають ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 5 статті 3 вказаного Закону було передбачено, що мирові угоди, які затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Однак Законом України від 18 листопада 2003 року № 1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» пункт 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» виключено.

Отже, на час постановлення Ленінським районним судом м. Миколаєва ухвали від 30 жовтня 2013 року про визнання мирової угоди вона не відносилася до судових рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Водночас, у разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди, інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні вказаного позову.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-274цс15, постановах Верховного Суду від 14 червня 2018 року в справі № 372/742/16-ц (провадження № 61-22192св18), від 12 грудня 2018 року в справі № 179/1341/15-ц (провадження № 61-40659св18) та від 10 липня 2019 року в справі № 754/1795/16-ц (провадження № 61-13760св18).

У справі, що переглядається, між сторонами виник спір щодо невиконання відповідачами мирової угоди, затвердженої ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30 жовтня 2013 року, яка на час її постановлення не відносилася до судових рішень, що підлягали виконанню державною виконавчою службою.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди, інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди і лише після ухвалення судового рішення про задоволення таких позовних вимог можуть вирішуватись усі процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень.

Оскільки на момент постановлення ухвали про визнання мирової угоди Закон України «Про виконавче провадження» не відносив мирову угоду до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою, а відповідачі станом на день звернення із позовом не виконали всі умови мирової угоди в повному обсязі, позивач мав право на звернення до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди.

З урахуванням наведеного апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, обґрунтовано виходив із того, що позивач обрав правильний спосіб захисту порушеного права шляхом звернення до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди у зв`язку з невиконанням відповідачами умов мирової угоди у добровільному порядку.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції в частині стягнення з відповідачів солідарно на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором № ML-400/545/2005 від 08 грудня 2005 року в розмірі 19 685, 61 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 08 вересня 2017 року 514 778,70 грн, з огляду на таке.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи,рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2017 року, яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 грудня 2017 року та постановою Верховного Суду від 07 березня 2018 року, встановлено, що ОСОБА_1 із суми заборгованості, яка визначена мировою угодою у розмірі 32 983,82 доларів США, сплатила ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 13 298,21 доларів США.

Тобто, не погашена сума заборгованості відповідачів перед позивачем складає 19 685,61 доларів США, що еквівалентно станом на 08 вересня 2017 року 514 778,70 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що стягнена судом сума 514 778,70 грн не відповідає предмету позову в розмірі 264 200,31 грн, яку стягнено рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 15 вересня 2010 року, і на виконання якого було укладено мирову угоду, що свідчить про те, що позивач змінив предмет позову, є безпідставними та не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги з огляду на наступне.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).

Традиційним в доктрині приватного права та судовій практиці є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання.

За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц (провадження № 61-30272св18).

Відповідно до умов мирової угоди, яка була затверджена ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2013 року, сторони узгодили, що розмір заборгованості станом на 27 серпня 2013 року складає 32 983,82 доларів США, що на дату укладення угоди за офіційним курсом НБУ (7,993) складало еквівалент 263 639,67 грн (пункт 2 мирової угоди), а також домовилися, що боржник зобов`язаний погасити заборгованість згідно з графіком погашення (додаток № 1), а повернення кредиту та сплата процентів буде здійснюватися в національній валюті шляхом внесення готівки на поточний рахунок кредитора.

Графіком, підписаним сторонами, передбачено погашення заборгованості у розмірі 32 983,82 доларів США в строк до 01 жовтня 2020 року з розміром щомісячного платежу - 379,12 доларів США та 379,5 доларів США.

З наведеного випливає, що сторонами в мировій угоді було визначено грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, тобто доларах США, та зафіксований його вираз у грошовій одиниці України - гривні на момент укладення мирової угоди.

Однак умовами мирової угоди не передбачено, що погашення заборгованості повинно здійснюватися з урахуванням курсу НБУ на час укладення мирової угоди, а не на день вчинення платежу.

Встановивши, що графіком, підписаним сторонами разом із мировою угодою, яка була затверджена ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2013 року, передбачено погашення заборгованості у розмірі 32 983,82 доларів США у строк до 01 жовтня 2020 року з розміром щомісячного платежу 379,12 доларів США та 379,50 доларів США, а з 27 серпня 2013 року ОСОБА_1 сплачено тільки 234 593,16 грн, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ на час здійснення кожного платежу загалом складає 13 298,21 доларів США, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором у розмірі 19 685, 61 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 08 вересня 2017 року 514 778,70 грн.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року в справі № 754/1795/16 (провадження № 61-13760св18).

Отже, вказані доводи відповідача суперечать змісту кредитного договору від 08 грудня 2005 року та умовам мирової угоди сторін, яка була затверджена судом. Мировою угодою було визначено порядок виконання всіх зобов`язань, у тому числі і встановлених судовим рішенням, станом на 27 серпня 2013 року у валюті кредитування - доларах США, а пункт 3.1.1 мирової угоди щодо сплати платежів у національній валюті регулює форму платежу (платіжний засіб), а не його розмір, визначений як кредитним договором, так і додатком № 1 (графік) до мирової угоди, в іноземній валюті.

Також є неприйнятними доводи касаційної скарги про те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не могло набути право вимоги за валютним кредитним договором та укладати мирову угоду у валюті, оскільки товариство не мало генеральної та/або індивідуальна ліцензії НБУ на право здійснення операцій з іноземною валютою з огляду на таке.

Зважаючи на встановлену статтею 204 ЦК України і не спростовану при вирішенні цієї справи в порядку статті 215 ЦК України презумпцію правомірності укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг України» договору про відступлення права вимоги, такий договір у розумінні статей 11, 509 ЦК України є належною підставою для виникнення та існування обумовлених таким договором прав і обов`язків сторін.

При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний), за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду цієї справи, так як вимог про недійсність договору не заявлено, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеній статтею 204 ЦК України.

Крім того, суд враховує те, що сторони уклали мирову угоду, яка була затверджена ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2013 року. Вказане судове рішення набрало законної сили та не оскаржувалося сторонами.

Також є безпідставними доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у цій справі, оскільки зазначені доводи спростовуються матеріалами справи, а саме ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2013 року (т. 2 а. с. 30, 31), а також судовим рішенням у справі № 489/1612/17.

Інших доводів на спростування висновків суду касаційна скарга не містить.

Тому доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко