печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

при секретарі судового засідання - Орел А. О.,

за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача Київської міської прокуратури Стретович М. О., представника відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві Глущенко О. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Київської міської прокуратури, в особі Головного управління Національної поліції у м. Києві, в особі Державної казначейської служби України про стягнення відшкодування матеріальної шкоди та компенсації моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиції сторін у справі.

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути за рахунок державного бюджету України з відповідача в особі Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у м. Києві, Державної казначейської служби України шляхом списання з відповідного бюджетного рахунку суму відшкодування матеріальної шкоди 1 160 000, 00 грн, компенсації моральної шкоди - 370 248, 06 грн.

В обґрунтування позову вказано, що за процесуальним керівництвом структурного підрозділу Київської міської прокуратури - Дніпровської окружної прокуратури м. Києва у провадженні структурного підрозділу Головного управління Національної поліції у м. Києві - Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві перебувають матеріали досудового розслідування № 0010053 за відомостями, внесеними до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 грудня 2019 року на підставі матеріалів правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів підготовки до вчинення та вчинення кримінальних правопорушень, що мали б за рішенням суду кваліфікуватися за ст. ст. 191, 366 КК України. Проте, відомості, на переконання позивача, викривлені відповідальною особою та кваліфіковані за статтями, санкція яких передбачає меншу відповідальність. Судом встановлено наочний факт наявності розтрати майна позивача на користь третьої особи шляхом фальсифікації документів заступником Генерального директора з корпоративного управління ПрАТ «АК «Київводоканал» та начальником мереж № 8 департаменту експлуатації водопровідного господарства.

Не звертаючи увагу на те, що правопорушення здійснювалося відомими слідству порушниками закону у присутності свідків, а також це зафіксовано ДППС та дільничним офіцером, а отже, є достатні, наявні, допустимі підстави і мають місце належні докази вчинення злочину щодо неї як потерпілої, що стверджуються фактичними даними, а правопорушники, користуючись тим, що досудове слідство фактично й досі в належний спосіб не проводиться, її попереднього становища не поновили.

Водночас, в разі проведення досудового розслідування, піврічні терміни досудового розслідування якого передбачено КПК України, вона б мала можливість поновити свої права подачею цивільного позову за правилами ст. 127, ч.ч. 1-5 ст. 128 КПК України і вже мати можливість отримати «дах над головою» ще у 2020 році.

Позивач переконана, що у цей час заподіювачі шкоди, щодо яких з порушенням виконання судового рішення відкрито кримінальне провадження, через повну бездіяльність оперативно-слідчих органів у досудовому розслідуванні, - уникли справедливого судового розгляду і покарання за свої протиправні дії, яких не припинили і не відшкодували їй добровільно як потерпілій завданої матеріальної і моральної шкоди, а також за бездіяльності відповідача в особах Київської міської прокуратури та Головного управління Національної поліції в місті Києві правопорушники не забезпечили інші зобов`язання, що є наслідком деліктів, які заборонені законом.

Вище зазначене в даному випадку обумовлено обставинами, що утворено відповідачем в особах Київської міської прокуратури та Головного управління Національної поліції в місті Києві, які не виконують належним чином від імені держави своїх службових повноважень.

Таким чином, відповідач держава Україна в особах Київської міської прокуратури та Головного управління Національної поліції в місті Києві прийняла на себе статус делінквенту, адже така поведінка характеризується порушенням службовими особами, які діють від імені держави, правових норм Конституції, що передбачає для Держави безумовний захист життя, здоров`я, майна і недоторканості житла громадян. Останнє має забезпечуватися службовими органами поліції, прокуратури, а також судом.

Довготривалим і неефективним проведенням відповідачем досудового розслідування та відсутністю процесуального контролю вона як потерпіла і досі не отримала справедливої сатисфакції від завдавачів шкоди, які і по сьогодні не припинили своїх незаконних дій, а її житло, в якому вона має реєстрацію, продали за неофіційними відомостями декілька разів.

При цьому позивач стверджує, що через повну бездіяльність відповідача фактично втратила своє єдине житло, майно та документи і цінності, які знаходилися в незаконно відібраній у неї квартирі, що здійснено конкретними особами, статус яких і досі з вини відповідачів не встановлено за фактом приховування злочину останніми, бездіяльність відповідача обумовила можливість для правопорушників приховати вину і не поновити її попередній стан.

Таким чином, шляхом бездіяльності і неефективного тривалого досудового розслідування відповідачі приховали злочин та унеможливили застосування заходів кримінально-правового характеру та впливу, які застосовує держава стосовно осіб, які вчинили злочин і суспільно небезпечні діяння, а саме розтратили моє майно і фактично вигнали мене разом з дітьми на вулицю, відібравши єдине житло і не віддавши їй все її майно, у тому числі мої особисті речі і особисті речі моїх дітей. В зв`язку з цим вона визнана потерпілою у вище зазначеному кримінальному провадженні з 22 жовтня 2019 року на підставі частини другої ст. 55 КПК України.

Відповідач держава Україна в особах Київської міської прокуратури та Головного управління національної поліції в місті Києві, які мають забезпечити правопорядок і захистити мене від злочину, крім того є вищестоящими і контролюючими органами превенції проти вчинення злочинів, свавілля, корупції, довготривалого і неефективного досудового розслідування правопорушення, що у даному випадку попри встановлений судом порядок проводилося у вигляді дізнання. Відповідачем своєю бездіяльністю фактично приховано злочин, чим вчинено потурання йому. Відповідачем не припинено порушення моїх (потерпілої) прав і шляхом не застосування відповідних процесуальних дій, не було спрямовано передбачені законом заходи на захист мене від свавілля. Працівники слідства і прокуратури, які зазначені в ЄРДР від 06 грудня 1019 року за № 0010053, і які за своїм статусом є державними службовцями, що діють від імені держави України, застосували спосіб формального оформлення документів кримінально-правового характеру на правопорушення, а заподіювачі шкоди по сьогодні не є покараними, хоча відкрито вчинили почин та суспільно небезпечне діяння.

В результаті цього відповідач в особі Київської міської прокуратури та Головного управління Національної поліції в місті Києві завдав мені матеріальної і моральної шкоди, а тому є особою, що в правовідношеннях відповідальності за порушення права громадянина, визнаного потерпілим від вчинення кримінального правопорушення, є делінквентами, а право вирішення питання відсилає до застосування цивільно-правових відносин за правилами генерального делікту згідно ст.ст. 614, 1166, 1167, 1173, 1174 Цивільного кодексу України.

Позивач переконані, що відповідачі умисно затягли терміни досудового розслідування до спливу процесуальних строків, і таким чином, винні особи не були засуджені від імені України, не понесли покарання, і вона як потерпіла не отримала жодної сатисфакції, у відповідності до закону мають відповідати відповідачі. Поновлення прав позивача на сьогоднішній день відсутнє з вини відповідачів, які приховали злочин винних осіб.

Представник відповідача ГУ НП у м. Києві Кухаревська Н. О. позов не визнала, вказала, що позов вважає безпідставним, оскільки як на підставу своїх вимог позивач посилається на ті обставини, що внаслідок тривалого досудового розслідування їй заподіяно шкоду. Проте відсутній прямий причинно-наслідковий зв`язок між тривалим досудовим розслідуванням і заподіянням шкоди. Оскільки позивач є потерпілою особою у кримінальному провадженні, відтак шкода заподіяна особами, які винні у вчиненні злочину, а не державними оргазми, які розслідують вказаний злочин. Така позиція підтверджена висновками Великої Палати та правовою позицією касаційного господарського суду у складі Верховного суду щодо застосування норм права, яка підлягає до застосування до даних правовідносин. Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої поведінки. У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Однак позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між школою і протиправними діяннями відповідача, що у силу вимог ст. 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком останнього. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване ст. 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого у порядку, передбаченому цим Кодексом. А наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їхньої діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Представник відповідача Київської міської прокуратури Салков Р. В. позов не визнав, заперечуючи проти нього, вказав у відзиві Позивачем жодними доказами не підтверджено заподіяння нібито неправомірними (протиправними) діями або бездіяльністю органів прокуратури моральної шкоди (втрат), зокрема заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань, як і не надано обґрунтування розміру завданої шкоди.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що доводами позовної зави не доведено всі елементи доказування, а саме наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням.

Заподіяння майнової шкоди ОСОБА_1 у наслідок незаконних дій (бездіяльності) Київської міської прокуратури у розмірі 1 160 000, 00 грн, позивач мотивує бездіяльністю та приховуванням Київською міською прокуратурою злочину службових осіб ПрАТ «АК «Київводоканал» - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та складається із вартості відібраної, як зазначає позивачка, у неї кімнати, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом із тим, будь яких доказів на підтвердження зазначеного позивачкою не надано. Враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги що спірне майно (кімната у гуртожитку), законність його відчуження є предметом у кримінальному провадженні № 0010053 від 06 грудня 2019 року, порушеним за фактом вчинення службовими особами ПрАТ «АК «Київводоканал» самоправних дій відносно ОСОБА_1 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ст. 356 КК України, досудове розслідування у якому на даний час триває, позовна вимога щодо стягнення матеріальної шкоди не підлягає задоволенню.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

16 грудня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку передано судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

21 грудня 2021 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 24 січня 2022 року від позивача засобами поштового зв`язку надійшла уточнена позовна заява /а. с. 38-62/.

26 січня 2022 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у загальному позовному провадженні /а. с. 63-64/.

27 травня 2022 року представник відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві подала до суду відзив на позов /а. с. 89-95 «а»/.

02 червня 2022 року представник відповідача Київської міської прокуратури подав відзив на позов /а. с. 96-107/.

07 листопада 2022 року ухвалою суду, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, заслухавши думку присутніх позивача і представників відповідачів, внесеною до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні заяви позивача про допит свідків /а. с. 116, 178-179/.

25 січня 2023 року ухвалою суду, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, заслухавши думку присутніх позивача, її представника, представника відповідача, внесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання позивача про долучення до матеріалів справи письмові докази /а. с. 196/.

22 лютого 2023 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви Голови ВГО «Шлях українців» про залучення в якості третьої особи до учасників справи /а. с. 183-184/.

Також 22 лютого 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті /а. с. 204-206/.

У судовому засіданні позивач і представник позивача підтримали позов з підстав наведених у заявах по суті, просили задовольнити у повному обсязі, позивач зазначила також, що з позовом до ПрАТ «АК «Київводоканал» не зверталася, подала заяву про вчинення злочину, фактично шкода спричинена посадовими особами ПрАТ «АК «Київводоканал», які її позбавили житла.

Представник відповідача Київської міської прокуратури - Стретович М. О. заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити у повному обсязі, вказала, що досудове розслідування триває, доказів спричинення шкоди позивачеві немає.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві Глущенко О. М. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення, просила відмовити, посилаючись на доводи викладені у відзиві сторони.

Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, окрім вищевказаних, як заяви з процесуальних питань, як і заяви по суті, не надходили до суду, про причини неявки представника відповідача, належним чином повідомленого про час, дату і місце судового засідання, суду невідомо.

Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

13 вересня 2004 року ВАТ «АК «Київводоканал» видав розпорядження (ордер) № 18 ОСОБА_5 , який працював у ДЕВГ ВАТ «АК «Київводоканал», на житлову площу у гуртожитку, а саме на право тимчасового зайняття з родиною з однієї особи житлової площі у гуртожитку по АДРЕСА_2 (кімната № НОМЕР_1 ), на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету № 47 від 13 вересня 2004 року на постійно /а. с. 14/.

З 07 вересня 2007 року ОСОБА_1 значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 , згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання № 10858608 від 23 жовтня 2019 року /а. с. 12/.

03 червня 2012 року ПАТ «АК «Київводоканал» в особі голови правління Ченчевого В. Г., що діяв на підставі Статуту, з однієї сторони, та працівник ПАТ «АК «Київводоканал» Гурин Т. І., з іншої сторони, уклали договір № 1551/05/14-13 про тимчасове користування приміщенням, за пунктом 1.1 якого, з метою створення умов належного виконання працівником своїх службових обов`язків у Товаристві, враховуючи характер трудових відносин, Товариство передає, а працівник приймає у тимчасове користування приміщення у будівлі, яка належить Товариству, і розташована за адресою: АДРЕСА_3 /а. с. 15-16/.

Згідно з пунктом 1.2. договору, Товариство погоджується, що разом із ОСОБА_1 можуть користуватися приміщенням такі члени її сім`ї: чоловік - ОСОБА_5 , донька - ОСОБА_6 , син - ОСОБА_7 . Пунктом 1.4 договору сторони погодили, що укладення договору не створює для працівника та членів її сім`ї будь-яких інших прав на приміщення, крім права тимчасового користування ним протягом визначеного цим договором строку. Надання приміщення здійснюється без права реєстрації в органах внутрішніх справ України.

Відповідно до пункту 6.1 договору від 03 червня 2012 року, договір набирає з моменту його підписання сторонами і діє до моменту припинення трудових відносин працівника з Товариством (незалежно від причин їх припинення). За пунктами 6.2, 6.3 договір може бути припинено достроково за згодою сторін або на вимогу однієї з сторін у випадках, передбачених цим договором і чинним законодавством України, або в односторонньому порядку, про що Товариство повинно попередити працівника письмово не пізніше ніж за 14 днів до дати розірвання договору.

02 липня 2013 року Департамент експлуатації водопровідного господарства повідомив, що згідно з договором про тимчасове користування приміщення № 1551/05/14-13 від 03 червня 2013 року ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 проживають за адресою: АДРЕСА_3 /а. с. 22, 128/.

У додатку до договору про тимчасове користування приміщенням від 03 червня 2013 року № 1551/05/14-13 міститься розрахунок витрат за тимчасове користування приміщенням за адресою: АДРЕСА_4 ОСОБА_1 ) /а. с. 17/.

26 січня 2016 року листом № 297/99/5/03-16 адміністрація і профспілковий комітет Департаменту експлуатації водопровідного господарства ПрАТ «АК «Київводоканал» подали клопотання про надання кімнати у гуртожитку ( АДРЕСА_2 ) на період роботи у ПрАТ «АК «Київводоканал» сім`ї інженера РЕВМ-2 Управління експлуатації водопровідних мереж ОСОБА_5 . Склад сім`ї: дружина - ОСОБА_1 - працює прибиральником території РЕВМ-8 з 03 червня 2012 року, дочка - ОСОБА_6 (2000 р. н.), син - ОСОБА_1 (2004 р. н.). ОСОБА_5 працює в ПрАТ «АК «Київводоканал» з 08 грудня 1999 року і зареєстрований у гуртожитку за адресою АДРЕСА_2 , сім`я ОСОБА_5 зареєстрована за цією ж адресою з 07 вересня 2007 року. З 03 червня 2012 року сім`я ОСОБА_5 проживає (без права реєстрації) у будівлі, яка належить Товариству за адресою: АДРЕСА_3 /а. с. 20, 129/.

22 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві із заявою (ЄО №77106 від 22 жовтня 2019 року) про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою ст. 191 КК України, з проханням внести вказані відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати досудове розслідування /а. с. 149, 150, 151-152/.

Проте, оскільки відомості за її заявою не були внесені до ЄРДР, ОСОБА_1 подала скаргу до Дніпровського районного суду м. Києва, в якій посилаючись на те, що відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені не були, просила зобов`язати внести їх до Реєстру.

25 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подала заяву-попередження до ПрАТ «АК «Київводоканал» /а. с. 131, 132-136/.

23 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подала заяву про надання їй та її дітям ОСОБА_6 і неповнолітньому ОСОБА_5 кімнату у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , там де вона і діти зареєстровані. Згідно з ордером № 18 від 13 вересня 2004 року, оскільки вона проживає за адресою: АДРЕСА_3 за договором № 1551/05/14-13 від 03 червня 2012 року, але звільнилася за станом здоров`я і повинна здати приміщення, але іншого житла вона не має /а. с. 140, 141-142, 144, 145/.

06 листопада 2019 року ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/17676/19 задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві щодо невнесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і зобов`язано слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві виконати вимоги, передбачені ст. 214 КПК України, за заявою ОСОБА_1 від 22 жовтня 2019 року (ЄО № 77106 від 22 жовтня 2019 року) /а. с. 126, 157/.

06 грудня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 0010053, на підставі ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2019 року у справі № 755/17676/19, згідно з якими ОСОБА_1 повідомила про те, що невстановлена особа вчиняє неправомірні дії щодо неї /а. с. 11, 13/.

20 січня 2020 року ОСОБА_8 від імені ОСОБА_1 подала до Київської міської прокуратури № 6 заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України, вказавши, що ПрАТ «АК «Київводоканал» за попередньою змовою групи осіб завдало ОСОБА_1 та її дітям: ОСОБА_7 і ОСОБА_6 шкоди, заволодівши їхнім майном - кімнатою у гуртожитку, зловживаючи довірою /а. с. 23-25/.

29 лютого 2020 року за заявою ОСОБА_1 слідчий Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві Бойко А. О. вніс відомості про те, що 28 лютого 2020 року за адресою: м. Київ, просп. Визволителів, буд. 19, невідомі особи самовільно всупереч встановленому законом порядку неправомірно не допускають ОСОБА_1 до місця її проживання, чим заподіяно шкоду інтересам останньої (ЄО 8287 від 28 лютого 2020 року) за № 0000956 /а. с. 119, 127, 153/.

22 грудня 2020 року постановою дізнавача Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві кримінальне провадження № 0010053 від 06 грудня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України /інша сторона а. с. 111/.

11 лютого 2022 року процесуальним керівником у порядку ст. 36 КПК України, як вказано у відзиві представника Київської міської прокуратури, скасовано постанову від 22 грудня 2020 року і надано письмові вказівки щодо проведення подальшого досудового розслідування /а. с. 97/.

ОСОБА_6 11 січня 2021 року звернулася із заявою про вчинене кримінальне правопорушення до Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві (ЄО № 2176) /а. с. 156/.

Оскільки відомості з заяви ОСОБА_6 не були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, про що свідчить лист від 19 січня 2021 року № 648/, вона звернулася із скаргою до Дніпровського районного суду м. Києва.

26 січня 2021 року ухвалою слідчого судді у справі № 755/940/21 зобов`язано уповноважену особу Дніпровського УП ГУНП в м. Києві вчинити дію, передбачену ст. 214 КПК України (після подання заяви/повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань) за заявою про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 від 11 січня 2021 року /а. с. 157, 158/.

16 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про злочин до Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві, відповідно до талону-повідомлення єдиного обліку № 74 за реєстрацією ЄО № 167740 /а. с. 165/.

17 березня 2021 року ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва зобов`язано службових осіб Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві внести до ЄДРД відомості, які містяться у заяві ОСОБА_1 від 16 березня 2021 року, відповідно до талону-повідомлення єдиного обліку № 74 за реєстрацією ЄО № 167740, про вчинене кримінальне правопорушення та розпочати досудове розслідування /а. с. 165/.

04 березня 2021 року Дніпровське управління поліції ГУ НП у м. Києві повідомило листом ОСОБА_1 , що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0010053 від 06 грудня 2019 року за ст. 356 КК України було закінчено /а. с. 166/.

Листом від 31 травня 2021 року Дніпровська окружна прокуратура м. Києва повідомила ОСОБА_1 про те, що за вказаними нею фактами здійснювалося розслідування у кримінальному провадженні № 0010053 за ст. 356 КК України. Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що дізнавачем винесено постанову про закриття кримінального провадження. З метою перевірки доводів у зверненні процесуальним керівником направлено вимогу на ознайомлення з матеріалами провадження. Досудове розслідування у кримінальному провадженні триває та вчиняються всі необхідні слідчі (розшукові) дії для проведення швидкого, повного та неупередженого розслідування /а. с. 51/.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.

Предметом спору у цій справі є вимога позивача про стягнення з держави відшкодування шкоди, завданої їй внаслідок неналежного досудового розслідування Дніпровським УП ГУНП у м. Києві кримінального провадження № 0010053 від 06 грудня 2019 року за фактом вчинення службовими особами ПрАТ «АК «Київводоканал» самоправних дій відносно неї за ознаками кримінального проступку, передбаченого ст. 356 КК України, а також неналежного процесуального керівництва Київською міською прокуратурою у вказаному провадженні, а саме матеріальної шкоди у розмірі 1 160 000, 00грн, моральної шкоди у розмірі 370 248, 06 грн.

Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України).

За загальним правилом шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Конституція України (стаття 56) проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з положеннями статті 1176 ЦК України, якою врегульовано питання відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Оскільки у цій справі йдеться про шкоду, спричинену, на переконання позивача, бездіяльністю посадових осіб органів, що здійснюють досудове розслідування, та прокуратури, то відповідно до положень частини шостої статті 1176 ЦК України така шкода відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади, передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Застосовуючи стаття 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Також частиною третьою статті 12 цього ж Кодексу на кожну сторону покладено обов?язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За приписами статті 1166 ЦК України шкода, завдана злочином, відшкодовується особою, яка її завдала, а не відповідачами.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 56 КПК України протягом кримінального провадження потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди у порядку, передбаченому законом. Частина перша статті 128 цього Кодексу передбачає, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно з частиною другою ст. 127 Кримінального процесуального кодексу України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем цивільний позов в кримінальному провадженні ще не було заявлено.

Відшкодування шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення за рахунок Державного бюджету України, як передбачено частиною третьою ст. 127 Кримінального процесуального кодексу України реалізується лише у випадках та у порядку, що встановлені окремим законом. На сьогодні в Україні єдиним механізмом відшкодування заподіяної шкоди, внаслідок кримінального правопорушення залишається подання цивільного позову (окремо або в межах кримінального провадження) до особи, яка вчинила злочин.

Позивач обґрунтовував свої вимоги не тільки окремими фактами бездіяльності під час розслідування, а його неефективністю у цілому, оскільки протягом понад три роки після початку кримінального провадження, винні у вчиненні кримінального порушення особи, як вона вказує, - посадові особи ПуАТ «АК «Київводоканал», не притягнуті до кримінальної відповідальності. На думку позивача, саме внаслідок такої ситуації вона не має можливості поновити своє попереднє становище і тому хоче отримати таке відшкодування з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України).

Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими.

Згідно з частиною першою статті 1207 цього ж Кодексу шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.

Отже, враховуючи вищенаведене, позивачем не доведено факту нанесення їй шкоди саме посадовими особами відповідачів, незаконності дій/бездіяльності посадових осіб відповідачів та причинного зв`язку між незаконними діями/бездіяльністю посадових осіб відповідачів та шкодою, про відшкодування якої заявлено позов (втрати житла і майна, внаслідок виселення), тому у позові належить відмовити.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні основної вимоги, похідна вимога щодо стягнення компенсації за моральну шкоду також не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст.ст. 3, 8, 21, 55, 56, 61, 129, 129-1 Конституції України,

ст.ст. 1-23, 1166, 1173, 1174, 1176, 1177, 1200, 1207 Цивільного кодексу України,

ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Київської міської прокуратури, в особі Головного управління Національної поліції у м. Києві, в особі Державної казначейської служби України про стягнення відшкодування матеріальної шкоди та компенсації моральної шкоди залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2023 року.

Суддя І. В. Литвинова