Ухвала

Іменем України

25 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 585/1437/22

провадження № 61-5334ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Управління адміністративних послуг Роменської міської ради Сумської області,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 грудня 2022 року у складі судді Шульги В. О. та постанову Сумського апеляційного суду від 16 березня 2023 року у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Кононенко О. Ю., Собини О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що заявниця є власницею 3/5 частки домоволодіння, у якій зареєстрована відповідачка, проте не проживає з 2014 року, не є членом сім`ї заявниці і не веде з нею спільного господарства. Оскільки реєстрація відповідачки у належній заявниці частині будинку створює перешкоди і позбавляє позивачку можливості в повній мірі використовувати об`єкт права власності, тому просить визнати її такою, що втратила право користування житлом.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження непроживання відповідачки у житловому будинку понад один рік без поважних причин. При цьому, суд не взяв до уваги довідку квартального комітету, вважаючи сумнівним право видачі такої довідки квартальним комітетом, який міг видати довідку про відсутність певної особи станом на час складання довідки при обстеженні чи огляді житла, але для вказівки в такій довідці строку відсутності особи за місцем проживання мають існувати об`єктивні обставини, які підтверджують таку інформацію. До того ж, заявниця не вказала причини непроживання відповідачки, тобто непроживання понад один рік має бути без поважних на те причин. Також не доведено відсутність у будинку речей відповідачки. ОСОБА_1 є співвласницею лише 3/5 частин домоволодіння, а власником інших 2/5 частини є інша особа, проте вимога заявлена про втрату права користування всім будинком. Докази виділення позивачці у натурі її частки відсутні, тобто не доведено якими саме приміщеннями будинку володіє позивачка.

Постановою Сумського апеляційного суду від 16 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 грудня 2022 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку, що такі не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відтак відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 10 квітня 2023 року засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 грудня 2022 року та постанову Сумського апеляційного суду від 16 березня 2023 року.

ОСОБА_1 як на підставу касаційного оскарження посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 29 січня 2018 року у справі № 766/1955/16-ц, від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц, від 19 грудня 2018 року у справі № 201/7965/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Зазначає, що відповідачка не є членом її родини, вони не ведуть спільне господарство, а реєстрація ОСОБА_2 в спірному житловому будинку створює для позивача перешкоди у користуванні власністю, відтак вона має право на усунення перешкод у користуванні власністю на підставі статті 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) та статей 317, 391, 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 .

Спадкоємцем майна ОСОБА_3 згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 10 червня 2022 року є його дружина - позивачка ОСОБА_1 . Спадщина складається з 3/5 часток у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

Відповідно до записів будинкової книги для прописки громадян зареєстрованими по АДРЕСА_1 є: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .

За даними квартального комітету № 9 Виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області ОСОБА_2 зареєстрована, але не проживає з 2014 року за адресою: АДРЕСА_1 .

19 лютого 1982 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 продали, а ОСОБА_3 придбав 3/5 частини будинку з відповідними надвірними будовами, загальною жилою площею 23,9 кв. м, на земельній ділянці що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою Комунального підприємства «Роменське міськрайонне бюро технічної інвентаризації» від 30 березня 2021 року станом на 01 січня 2013 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за такими власниками: ОСОБА_8 - 2/5 частини, ОСОБА_3 - 3/5 частини.

За даними технічної інвентаризації від 19 березня 2021 року вказане домоволодіння складалось з: житловий будинок літ. «А», прибудова літ. «а», прибудова літ. «а1», веранда літ. «а2», прибудова літ. «а3», жила площа 54,9 кв. м, загальна площа 88,6 кв. м. Житлова площа збільшилася на 31 кв. м за рахунок перепланування в будинку та демонтажу плит та за рахунок прибудови.

Власниками земельної ділянки за адресою домоволодіння згідно з державним актом від 11 липня 2012 року були ОСОБА_3 - 3/5 частки у спільній власності та ОСОБА_9 - 2/5 частки.

Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, пункти 41, 44, ЄСПЛ), від 02 грудня 2010 року)).

Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», пункт 44; рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерштайн та інші проти Франції» («WINTERSTEIN AND OTHERS V. FRANCE), заява № 27013/07, пункти 148, 155).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) вказано, що у частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

За висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

У своїй практиці ЄСПЛ людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу. Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання у її права. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, й наслідками, що настають.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності.

У справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову та взявши до уваги усі надані сторонами докази та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність позивачкою підстав для задоволення позову, оскільки відповідачка зареєстрована у частині житлового будинку як дочка попереднього власника - ОСОБА_3 , тобто як член сім`ї і набула за життя батька права користування житлом. Сторони не є рідними між собою, позивачка є мачухою відповідачки. ОСОБА_1 успадкувала від свого чоловіка ОСОБА_3 3/5 частину житлового будинку і таким чином стала новим власником частини домоволодіння відносно відповідачки. Водночас, суди звернули увагу на недоведеність того факту, що відповідачка не проживала у частині житлового будинку понад рік без поважних на те причин, тобто не доведено підстави застосування для спірних правовідносин вимог статті 405 ЦК України. Позивачкою також не надано доказів про наявність у відповідачки іншого житла, а також те, що на час звернення з позовом відповідачка обрала інше постійне місце проживання.

Крім того, суди відхилили довідку квартального комітету про непроживання відповідачки у будинку з 2014 року, як неналежний доказ, оскільки квартальний комітет міг видати довідку про відсутність певної особи станом на час складання довідки при обстеженні чи огляді житла, водночас для вказівки в такій довідці строку відсутності особи за місцем проживання мають існувати об`єктивні обставини, які підтверджують таку інформацію.

Висновки судів про відмову в задоволенні позову зроблені з урахуванням принципу пропорційності у цивільному судочинстві та дотриманням розумного балансу інтересів сторін.

Доводи касаційної скарги про те, що реєстрація у квартирі відповідачки чинить позивачці перешкоди у повній мірі розпоряджатися своїм майном висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Водночас наведені в касаційній скарзі цитати з постанов Верховного Суду в справах № 766/1955/16-ц, № 201/7965/15-ц та № 595/1271/16-ц по суті є викладенням висновків судів, які стосуються встановлених під час розгляду відповідних справ фактичних обставин, що формують зміст правовідносин, та їх оцінки у кожному конкретному випадку в межах дискреційних повноважень судів.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними, а тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

За таких обставин колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29 січня 2018 року у справі № 766/1955/16-ц, від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц, від 19 грудня 2018 року у справі № 201/7965/15-ц.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального права у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, під час розгляду справи суди не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки правильне застосування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження із підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 грудня 2022 року та постанову Сумського апеляційного суду від 16 березня 2023 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак