Справа № 346/4286/22
Провадження № 22-ц/4808/421/23
Головуючий у 1 інстанції Третьякова І. В.
Суддя-доповідач Мальцева
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Баркова В.М., Девляшевського В.А.,

секретар Петрів Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної інспекції архітектури та містобудування України на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Печеніжинської селищної ради, треті особи Державна інспекція архітектури та містобудування України, ОСОБА_2 , про визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

19 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що домоволодіння АДРЕСА_1 належить йому, його батьку ОСОБА_3 та його матері ОСОБА_2 в рівних частках по 1/3 кожному. В 1999 році ОСОБА_3 рішенням Слобідської сільської ради було надано дозвіл на будівництво літньої кухні, зведення якої було завершено в 2001 р. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. За життя ним було складено заповіт, за яким він все своє майно заповів своєму сину ОСОБА_1 . Після смерті батька позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та отримав свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки. Однак оформити спадкові права на частку спадкодавця в домоволодінні не зміг, оскільки правовстановлюючі документи на дане майно втрачені, а також тому, що до складу спадкового майна входить літня кухня літ. «З», яка не була здана в експлуатацію спадкодавцем за його життя. Вказаний об`єкт був побудований з відхиленням від проекту, а саме збільшено його площу, а тому літня кухня, на думку позивача, вважається самочинним будівництвом. 22.02.2022р. він звернувся до ДІАМ України із заявою про прийняття в експлуатацію господарської споруди. Листом від 02.06.2022р. йому було роз`яснено, що у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду, він буде прийнятий в експлуатацію. За даних обставин, посилаючись на норми спадкового права, а також положення ст.376 ЦК України, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на 2/3 частки житлового будинку, господарських будівель та споруд, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволений частково: визнано за позивачем право власності на 2/3 частки домоволодіння, яке складається з: житлового будинку літ «А», кухні літ. «Б», стайні літ. «В», стодоли літ. «Г», навісу літ. «Ж», вбиральні літ. «К», криниці №1, огорожі №2, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за позивачем право забудовника на 2/3 частки незавершеної будівництвом літньої кухні літ. «З», яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за позивачем право забудовника на 2/3 частки незавершеної будівництвом літньої кухні літ. «З», яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, представник третьої особи Державної інспекції архітектури та містобудування України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, оскільки на господарсько-побутові будівлі право власності як на окремі об`єкти визнаватися не може.

Питання про самочинне будівництво на земельній ділянці позивача не було предметом розгляду компетентних органів, отже, немає спору про право. Позивач звертався до Державної інспекції архітектури з заявою про реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта, але у нього відсутнє зареєстроване повідомлення про початок виконання будівельних робіт, в декларації про готовність об`єкта до експлуатації відсутні відомості про проектну документацію, авторський та технічний нагляд, що вказує на законні підстави для відмови в реєстрації такої декларації.

У позивача відсутні як документи, що надають право виконувати будівельні роботи, так і документи, що засвідчували б прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, зазначив, що висновки суду цілком відповідають встановленим обставинам, судом норми матеріального права застосовано правильно. В апеляційній скарзі третя особа посилається на обставини, які не були предметом судового спору. Просить рішення суду залишити без змін.

Відповідач та треті особи у судове засідання не явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення проти апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про право власності, виданого 01.02.1996р. виконкомом Слобідської сільської ради виданого на підставі рішення №8 від 28.03.1995р., ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності (кожному по 1/3 частці) домоволодіння АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано станом на 31.12.2012р. в Коломийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №2 під реєстровим №338.

Згідно з технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленим станом на 03.08.2021р., домоволодіння в АДРЕСА_1 складається з житлового будинку літ.«А» загальною площею 68,3 кв.м., житловою площею 46,8 кв.м. рік побудування 1970, а також господарських будівель та споруд: літньої кухні літ «Б» рік побудування 1980, стайні, літ. «В», рік побудування 1980, стодоли літ. «Г» рік побудування 1980, навісу літ. «Д» рік побудування 1980, навісу літ «Ж» рік побудування 1987, літньої кухні літ. «З» рік побудування 2001, вбиральні літ «К», криниці №1, огорожі №2.

Батько позивача ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зі змісту довідки, виданої Слобідським старостинським округом Печеніжинської селищної ради від 17.06.2022р. № 149 вбачається, що згідно записів в погосподарській книзі №3 (за 2011-2015рр.) Слобідської сільської ради особовий рахунок № НОМЕР_1 померлому ОСОБА_3 належить 1/3 частина житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та приватизовані земельні ділянки, державний акт серії ІФ-07-38-2/000132, площею 0,7522 га. в с. Слобода. Тип двору робітничий. На момент смерті ОСОБА_3 разом з ним були зареєстровані дружина ОСОБА_2 , чоловік онуки ОСОБА_4 та син ОСОБА_1 . Інших осіб зареєстрованих не було.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої увійшли зокрема і його право власності на 1/3 частку домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 .

Згідно з заповітом від 23.05.2014 року, посвідченим секретарем виконкому Слобідської сільської ради, ОСОБА_3 все своє майно заповів синові ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ..

З матеріалів спадкової справи №48/2015 судом було встановлено, що 03.02.2015р. ОСОБА_1 подав до Першої Коломийської районної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті свого батька. Того ж дня заяву про відмову від спадщини подала дружина померлого ОСОБА_2 .

З свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Мануляк І.В. 10.12.2021р. вбачається, що ОСОБА_1 успадкував земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована в с. Слобода, загальною площею 0,2500 га., що належала померлому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІФ-07-38-2/000132. Також позивачем було отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, що розташована в АДРЕСА_2 , загальною площею 0,1198 га., що належала померлому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 803257.

Постановою від 08.12.2021р. нотаріус відмовив спадкоємцю у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку в житловому будинку у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на дане спадкове майно. Також нотаріусом зазначено, що літня кухня літ «З» побудована спадкодавцем за рішенням виконавчого комітету Слободівської сільської ради №12 від 23.03.1999 р., але не здана в експлуатацію.

На підставі встановлених обставин суд прийшов до висновку, що спадкоємець об`єктивно позбавлений можливості оформити свої спадкові права на домоволодіння в позасудовому порядку.

При вирішенні справи суд керувався наступними нормами права.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Відповідно до ст.1216 ЦК України, одним із способів набуття права власності на майно є спадкування.

Суд встановив, що ОСОБА_1 є співвласником 1/3 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , та ще 1/3 частку даного нерухомого майна набув в порядку спадкування після смерті свого батька. Однак через відсутність правовстановлюючого документу та наявність не введеної в експлуатацію споруди, не може отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про спадщину, а тому його право підлягає захисту, відповідно до положень ст. 392 ЦК України.

За таких обставин суд цілком ґрунтовно визнав за позивачем право власності на 2/3 частки домоволодіння, яке складається з: житлового будинку літ «А», кухні літ. «Б», стайні літ. «В», стодоли літ. «Г», навісу літ. «Ж», вбиральні літ. «К», криниці №1, огорожі №2, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник третьої особи скаргу Державної інспекції архітектури та містобудування України в апеляційній скарзі просить оскаржене рішення скасувати повністю. Однак апелянт не наводить жодних правових доводів незаконності рішення, не вказує, в чому конкретно висновки суд в цій частині не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України.

Між тим, з оскарженого рішення вбачається, що суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув вимоги про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування і на підставі положень ст.. 392 ЦК України, правильно встановив обставини, наданим доказам дав правильну оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення цієї частини позову. Аргументованих підстав для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено, і колегія суддів до іншого висновку не прийшла.

Вирішуючи вимоги в частині визнання права власності в порядку спадкування на не здану в експлуатацію літньої кухні літ. «З», суд першої інстанції виходив з наступного.

Рішенням виконавчого комітету Слобідської сільської ради №12 від 23.03.1999р. ОСОБА_3 надано дозвіл провести будівництво літньої кухні в АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення, 15.07.1999р. ОСОБА_3 було видано будівельний паспорт. В проекті будівництва зазначено, що площа кухні має становити 38,61 кв.м., а її завершення повинно бути закінчено в 2001 році.

Згідно з характеристикою будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, літня кухня позначена літ. «З» була зведена в 2001 році і її площа становить 62,4 кв.м.

У звіті №28.11/2021-С про проведення технічного обстеження зазначено про можливість надійної та безпечної експлуатації господарської будівлі літньої кухні літ. «З». Дефектів та пошкоджень не виявлено.

Будівля літньої кухні літ. «З» не здана в експлуатацію.

ОСОБА_1 звертався з цим питанням до Державної інспекції архітектури та містобудування України, проте йому було відмовлено.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Звертаючись до суду, позивач обґрунтовував свої вимоги зокрема посиланнями на ст.376 ЦК України, вважаючи, що зведена його батьком літня кухня є самочинним будівництвом.

Однак суд врахував роз`яснення, викладені в п. 3.2 листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», де вказано, що за умови наявності акта відведення земельної ділянки під забудову, дозволів на забудову, якщо будинок не було введено в експлуатацію, таке будівництво не може визнаватись самочинним, а є незавершеним.

Пунктом 8 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 встановлено, якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки входять до складу спадщини. Законодавством передбачено порядок прийняття в експлуатацію будівель інспекцією архітектурно-будівельного контролю за місцем їх розташування, який не може підмінятися судовим рішенням.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Якщо об`єкт будівництва не був завершений спадкодавцем чи не був прийнятий в експлуатацію або право власності не було за ним зареєстроване, то до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов`язки, а саме: право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; право завершити будівництво (як правонаступник спадкодавця замінений у порядку спадкування забудовник); право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об`єкт; право одержати на своє ім`я свідоцтво про право власності й зареєструвати право власності.

Таким чином, спадкоємець має право звернутися до суду з позовом про визнання за ним майнових прав забудовника як таких, що входять до складу спадщини.

Під час розгляду цієї справи суд встановив, що спадкодавцю на території його приватизованій земельній ділянці рішенням виконкому сільської ради надано дозвіл на будівництво літньої кухні, спадкодавцем був виготовлений проект будівництва і будівельний паспорт.

В своїй постанові від 21 листопада 2018 р. по справі №363/1278/15-ц Верховний Суд зазначив, що якщо будівництво об`єкта нерухомого майна, не введеного в експлуатацію на день смерті спадкодавця, здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини на підставі статті 1216 ЦК України.

Саме такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, яким і керувався суд першої інстанції, наведено у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 707/1803/16-ц (провадження № 61-1132св17), у постановах від 12 серпня 2019 року у справі № 607/9408/16-ц (провадження № 61-27922св18) та від 28 травня 2020 року у справі № 2-2317/11 (провадження № 61-13194св18), постанові Верховного Суду від 4 травня 2022 року у справі № 372/4235/19 (провадження № 61-655св21).

Процедура прийняття в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів визначена Порядом прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 березня 2011 року.

Використання за призначенням не прийнятих у встановленому законодавством порядку в експлуатацію об`єктів забороняється.

Таким чином, до вирішення питання про прийняття будинку в експлуатацію і його державної реєстрації цей об`єкт не має юридичного статусу житлового будинку, а відтак вірним способом захисту для спадкоємця є визнання за ним майнових прав забудовника, як таких, що входять до складу спадщини.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.(стаття 5 ЦПК України).

За таких обставин, вбачається, що суд прийшов до цілком обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову: визнав за позивачем право забудовника на 2/3 частки незавершеної будівництвом літньої кухні літ «З» за адресою: АДРЕСА_1 , що надасть ОСОБА_1 право на введення цього об`єкта в експлуатацію і проведення державної реєстрації на нього.

Доводи апеляційної скарги зводяться до критики рішення в сенсі неправильного застосування судом норми статті 376 ЦК України, в той час, як суд при вирішенні позовних вимог виходив з положень статей 392 і 1218 ЦК України. Апелянтом не наведено мотивованих причин для скасування рішення, оскільки доводи апеляційної скарги по суті є запереченнями проти визнання за позивачем права власності на самочинно збудоване майно, в той час як рішенням суду за ним визнано в порядку спадкування право забудовника на 2/3 кухні, не введеної в експлуатацію.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене рішення вимогам законності та обґрунтованості відповідає.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Аргументи відзиву на апеляційну скаргу є прийнятними та заслуговують на увагу.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати відносяться на рахунок скаржника.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу особи Державної інспекції архітектури та містобудування України залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 24 квітня 2023 року.

Головуюча Є.Є. Мальцева

Судді: В.М. Барков

В.А.Девляшевський