Справа № 460/3591/19 Головуючий у 1 інстанції: Поворозник Д.Б.
Провадження № 22-ц/811/2721/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Юзефович Ю.І.,

з участю - апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта - адвоката Левицького І.М., представника відповідача - адвоката Масюка Б.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференцзв`язку апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 28 вересня 2022 року (повний текст рішення складено 10 жовтня 2022 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Яворівська міська рада Львівської області, приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Гавришкевич Оксана Петрівна про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

у липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з вказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про зміну підстав позовних вимог, просила визнати недійсним заповіт складений ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , який посвідчений ІНФОРМАЦІЯ_2 (номер у спадковому реєстрі 61406661) секретарем Калинівської сільської ради Яворівського району Львівської області ОСОБА_5 .

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 . 13 червня 2019 року вона звернулась до приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Гуцал Л.І. з метою подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері. Однак, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що за життя її покійна мама склала заповіт, який був посвідчений 17 квітня 2008 року секретарем Калинівської сільської ради Яворівського району Львівської області Пеленьо М.М., та відповідно до якого спадкоємцями свого майна мама визначила у рівних частина її та її та сестру ОСОБА_3 . Однак в ході перевірки у Спадковому реєстрі на наявність заведеної спадкової справи приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Гуцал Л.І. було сформовано Інформаційну довідку зі Спадкового реєстру № 56519765 від 13 червня 2019 року, з якої вбачається, що після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , приватним нотаріусом Яворіського районного нотаріального округу Гавришкевич О.П. 12 червня 2019 року було заведено спадкову справу №20/2019. Прибувши до приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Гавришкевич О.П. для з`ясування змісту заповіту, остання повідомила їй, що у заповіті вона як спадкоємець не зазначена, а тому і його копію надати не може. З метою отримання можливості ознайомитися із новим заповітом адвокат Дзидз А.В. в її інтересах подав адвокатські запити, однак належного результату не отримано, оскільки як приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Гавришкевич О.П., так і Калинівська сільська рада Яворівського району Львівської області, зіславшись на нотаріальну таємницю, фактично відмовили у наданні копії нового заповіту. З метою отримання інформації щодо наявності зареєстрованого нового заповіту у спадковому реєстрі, на адвокатський запит приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Кенцало Л.В. надала їй Витяг зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 56758391 від 05 липня 2019 року, яким підтвердилося, що 30 червня 2017 року, тобто після складеного заповіту від 17 квітня 2008 року, ОСОБА_4 склала ще один заповіт, про наявність якого та його зміст їй не було відомо. Вважає, що її мати не могла скласти 30 червня 2017 року новий заповіт, оскільки повністю не бачила та не чула, а також не могла його підписати чи якимось іншим способом змінити своє волевиявлення. У випадку визнання судом заповіту від 30 червня 2017 року недійсним, чинним залишається заповіт від 17 квітня 2008 року, згідно з яким вона є спадкоємцем, а тому вона є заінтересованою у задоволені даного позову, оскільки через фізичні вади матері її волевиявлення не могло бути вільним, а, відповідно, і відповідати її волі. Вказує, що в тексті заповіту не зазначено, через яку хворобу заповідач не могла особисто його підписати. Крім того, порушено вимоги статті 207 ЦК України, оскільки не зазначено конкретну причину, за якої заповідач не могла підписати заповіт особисто. В додатках до заповіту відсутні будь-які медичні документи, які б підтверджували хворобливий стан спадкодавця і неможливість особисто підписати заповіт, що ставить під сумнів сам факт присутності померлої при складенні заповіту і його посвідчення.

Також, як на підставу позову, посилається на вимоги статті 1257 ЦК України, зокрема на те, що заповіт складено особою, яка не мала на це права.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 28 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 02 листопада 2022 року стягнуто ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 062 грн 00 коп.

В жовтні 2022 року ОСОБА_1 оскаржила рішення суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу, яка підписана адвокатом Городоном Ігорем Михайловичем, в якій просить скасувати рішення Яворівського районного суду Львівської області від 28 вересня 2022 року та постановити нове, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно послався при ухваленні рішення на недопустимі докази, адже стан психічного та фізичного здоров`я не може доводитись за допомого показів свідків, і такий стан оспорюється позивачкою. Місцевим судом порушено порядок дослідження доказів. Судом першої інстанції зроблено безпідставний висновок, що чинне законодавством не передбачає обов`язкового зазначення у заповіті, якими хворобами страждає заповідач, щоб вчиняти такий правочин за місцем його проживання при свідках.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що додаткове рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку учасниками справи не оскаржується.

В грудні 2022 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний адвокатом Масюком Богданом Богдановичем, в якому міститься прохання апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивний законністю та обґрунтованістю оскаржуваного рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України).

Згідно з положеннями частини шостої цієї статті Кодексу в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати сторін у справі ОСОБА_4 .

До дня смерті ОСОБА_4 була зареєстрована та проживала по АДРЕСА_1 .

Сторони у справі також мають зареєстроване місце проживання за цією ж адресою, що підтверджується відмітками в будинковій книзі та фактично там проживають, у тому числі проживали там і на момент смерті ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне їй майно, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 20/2019, заведеної 12 червня 2019 року приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Гавришкевич О.П.

Із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулась 12 червня 2019 року ОСОБА_3 (спадкоємець за заповітом).

У 2008 році ОСОБА_4 склала заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй і на що вона за законом матиме право /житловий будинок, господарські будівлі, допоміжний будинок, земельний пай/ заповіла в рівних частинах дочкам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Даний заповіт був підписаний ОСОБА_4 та посвідчений секретарем Калинівської сільської ради Яворівського району Львівської області Пеленьо М.М.

30 червня 2017 року ОСОБА_4 склала новий заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй і на що вона за законом матиме право: житловий будинок, господарські будівлі, земельну ділянку заповіла своїй дочці ОСОБА_3 . Даний заповіт посвідчений секретарем Калинівської сільської ради Яворівського району Львівської області Ништа М.Й., текст заповіту записаний ОСОБА_5 зі слів ОСОБА_4 . У зв`язку з її хворобою, за її дорученням, у її та у присутності ОСОБА_5 текст заповіту підписаний ОСОБА_6 . В заповіті зазначено, що такий повністю прочитаний уголос заповідачем до його підписання у присутності запрошених ним свідків: ОСОБА_7 і ОСОБА_8 . У тексті заповіту зазначено, що: «Цей заповіт прочитано вголос в присутності свідків та підписано мною як довірителем від заповідача ОСОБА_4 о 10 год. 20 хв.». Після цього в графі після слова підпис міститься власноручний підпис ОСОБА_6 із зазначенням її прізвища, імені та по-батькові. Також в посвідчувальному написі вказано, що особи свідків, які прочитали заповіт уголос до його підписання і поставили на заповіті свої підписи, встановлено, їх дієздатність перевірено, як і перевірено дієздатність заповідача та підписанта ОСОБА_6 та встановлено їх особи.

З матеріалів справи також убачається, що позивачка 16 червня 2019 року звернулася до приватного нотаріуса Гуцал Л.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , однак у прийнятті такої нотаріусом було відмовлено, оскільки встановлено зі Спадкового реєстру факт заведення спадкової справи щодо майна померлої ОСОБА_4 приватним нотаріусом Гавришкевич О.П., та роз`яснено заявнику право подачі такої заяви за місцезнаходженням спадкової справи.

З погосподарської книги села Поруденко убачається, що будинковолодіння АДРЕСА_2 відноситься до суспільної групи господарств - колгоспний двір, головою якого до дня смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) був ОСОБА_9 , після його смерті головою двору була померла ОСОБА_4 , а на даний час головою двору є ОСОБА_3 . Станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору, які не втратили права на частку в його майні, було 10 осіб, які були зареєстровані та проживали у цьому домоволодінні.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини (стаття 1218 ЦК України).

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У статтях 1233, 1234 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

На заповіт, який є одностороннім правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Загальні вимоги до форми заповіту закріплені у статті 1247 ЦК України. Цією правовою нормою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

У частині четвертій статті 207 ЦК України визначено, що якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Також згідно зі статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

На заповіт як односторонній правочин поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має потрібного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з істотним порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати його складання тощо).

Відтак дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право за законом, не має істотних порушень стосовно його форми та посвідчення, за умови, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, допоки ця презумпція не буде спростована. Отже, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені ним обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто у разі його нікчемності) або якщо оспорюваний правочин визнаний судом недійсним.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що за загальним правилом, нотаріальне посвідчення такого правочину як заповіт в Україні здійснюється нотаріусом; право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права; свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача; свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені а ні цією статтею, а ні взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю; тільки у разі наявності фізичних вад у заповідача, які позбавляють його можливості прочитати заповіт, посвідчення заповіту відбувається лише при свідках. І саме в цьому разі недотримання такої вимоги щодо порядку посвідчення заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України має наслідком нікчемність заповіту.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 461/2565/20.

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року в справі №369/1913/17 вказано, що: «право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Під час посвідчення заповіту нотаріусом має бути дотримано порядок його посвідчення. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. На бажання заповідача, також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 473/1878/19 зроблено висновок, що: «тлумачення статті 216 та 1254 ЦК України свідчить, що частина четверта статті 1254 ЦК України стосується тільки тих випадків, за яких новий заповіт визнано недійсним через дефект волі заповідача на підставі статті 225 ЦК України (заповідач у момент вчинення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними) чи статті 231 ЦК України (заповіт вчинено під впливом насильства), дія попереднього заповіту відновлюється; частина четверта статті 1254 ЦК України розрахована тільки на визначення правових наслідків недійсності оспорюваного заповіту (відповідно до статей 225 і 230 ЦК України) і не регулює впливу нікчемності заповіту на відновлення попереднього заповіту; частина четверта статті 1254 ЦК України не може регулювати правові наслідки нікчемності заповіту, оскільки нікчемний заповіт не породжує будь-який правовий результат. При нікчемності другого заповіту слід вести мову не про відновлення чинності першого заповіту, а про те, що вчинення наступного нікчемного заповіту, не може скасовувати попередній заповіт; положення частини четвертої статті 1254 ЦК України є виключенням із загального правила про наслідки недійсності правочину, а отже, за аналогією застосовані бути не можуть. Також немає підстав застосовувати аналогію закону (частина перша статті 8 ЦК України), оскільки питання наслідків нікчемності правочину (у тому числі й заповіту, як одностороннього правочину) врегульовані частинами першою та другою статті 216 ЦК України».

У постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі №665/1935/16-ц вказано, що «висновок про недієздатність сторони такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи у момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у такій справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18».

У постанові Верховного Суду від 14 травня 2018 року в справі №756/14304/15-ц міститься висновок щодо застосування частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що: «для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України».

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі №755/8686/17 зазначено, що «аналіз абзацу 1 частини четвертої статті 207 ЦК України свідчить, що у певних випадках допускається підписання правочину іншою особою, якщо сторона правочину має різного роду вади, що заважають їй це зробити. У цьому разі порядок підписання іншою особою правочину регламентується частиною четвертою статті 207 ЦК України. Особа, яка підписує правочин (рукоприкладник), сама не є стороною правочину. Жодних прав і обов`язків щодо правочину, який нею підписується, в неї не виникає. Її роль зводиться виключно до заповнення певної вади особи, яка є стороною правочину».

У постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 302/857/19 зазначено, що: «статтею 1253 ЦК України передбачена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. […] Відмовляючи в задоволенні позову, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, встановили, що 03 серпня 2009 року на прохання ОСОБА_3 складено заповіт з її слів приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області Корбутяк І.В. за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У зв`язку з неграмотністю ОСОБА_3 на її прохання в присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_6 текст заповіту до його підписання зачитаний уголос приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області Корбутяк І. В. та підписаний ОСОБА_4, що у сукупності свідчить про дотримання приписів статей 1247, 1253 ЦК України».

Відповідно до частини першої та другої статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (частина четверта статті 1236 ЦК України).

Тлумачення наведених норм свідчить про ще одну спеціальну ознаку заповіту як одностороннього правочину, а саме можливість з настанням певних обставин втрати ним чинності.

Втрата чинності заповітом є правоперешкоджаючим юридичним фактом, наявність якого унеможливлює спадкування за заповітом (повністю або частково), одночасно відкриваючи юридичну можливість закликання до спадкування за законом. Події, що спричиняють втрату чинності заповітом, можуть відбутися як до виникнення спадкового правовідношення, так і після його виникнення, та зумовлюються обставинами, які пов`язуються із змінами у складі спадкового майна, суб`єктному складі осіб, на користь яких складено заповіт, зміні або втраті ними активної спадкової дієздатності.

Хоча цивільне законодавство і не вимагає для визнання заповіту таким, що втратив чинність (в цілому або в частині окремих його положень), ухвалення судового рішення, оскільки це відбувається автоматично при наявності для цього підстав, проте з метою дотримання принципу правової визначеності, а також з метою досягнення виконуваності судового рішення в такому спорі (зокрема, у спорі про визнання заповіту недійсним), не виключається можливість ухвалення судом рішення в цій частині, із зазначенням в резолютивній частині такого про втрату чинності заповітом (повністю або частково). При цьому заповіт, який втратив чинність (визнаний таким в судовому порядку) не може бути предметом перевірки у відповідній частині під час розгляду вимог про визнання його недійсним.

Згідно частини другої-шостої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто.

Аналіз частини другої та третьої статті 1254 ЦК України дозволяє констатувати, що законодавець для випадку, коли заповідачем складено декілька заповітів, передбачив правила, що повинні враховуватися для того, щоб визначити який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно. Такі правила полягають в тому, що: по-перше, внаслідок складення нового заповіту відбувається втрата чинності попереднім заповітом. Тобто, якщо новий заповіт повністю суперечить попередньому заповіту, то новий заповіт скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі останнього заповіту; по-друге, внаслідок складення нового заповіту відбувається часткова втрата чинності попереднім заповітом. Тобто, якщо новий заповіт частково суперечить попередньому заповіту, то новий заповіт тільки частково скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі двох заповітів.

Тлумачення частини третьої статті 1254 ЦК України свідчить, що складення нового заповіту, яким зменшено обсяг спадкової маси, порівняно з попереднім, але не змінено спадкодавця, скасовує попередній заповіт у відповідній частині, оскільки спадкодавець визначив спадкоємця тільки щодо частини спадщини.

Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями.

У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача.

Тлумачення заповіту судом не повинно замінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпорядження його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням в ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частини заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини.

Системний аналіз положень статей 213, 1256 ЦК України діє підстави для висновку, що при тлумаченні змісту заповіту не допускається пошук волі заповідача, яка не знайшла відображення у тексті самого заповіту, а також не допускається внесення змін у зміст заповіту, який є особистим розпорядженням фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту.

Відповідно до частини першої статті 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України).

За приписами частини першої та другої статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до положень частини першої - третьої статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно зі статтею 88 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року № 1540-VI (далі - ЦК УРСР) особиста власність громадян і право її спадкоємства охороняються державою.

Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

Відповідно до статті 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу), а частина друга статті 123 цього Кодексу визначала, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Частиною другою статті 123 ЦК УРСР передбачено, що розмір частки члена двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або в її виділенні зовсім відмовлено у зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.

15 квітня 1991 року набув чинності Закон України від 07 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном.

Положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, вважаються співвласниками у рівних частках у праві спільної власності на майно колгоспного двору.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69). Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

Відповідно до статті 563 ЦК УРСР у разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила цього розділу. Особисте майно членів колгоспного двору після їх смерті переходить до спадкоємців на загальних підставах.

Правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні колгоспного двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

06 січня 1994 року набрав чинності Закон України від 16 грудня 1993 року № 3718-XII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким виключено з ЦК УРСР статті 120-127, що врегульовували створення та діяльність колгоспного двору, та статтю 563 щодо спадкування майна колгоспного двору.

За правилами частин першої та третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 4, абзацу першого пункту 5 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Оскільки правовідносини щодо майна, яке входить до складу спадщини виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року, тому слід керуватись у цій частині положеннями ЦК УРСР, а в частині заповіту (заповітів) та відкриття спадщини - положеннями ЦК України, оскільки такі мали місце після набрання ним чинності.

У справі, яка переглядається як перший заповіт, так і другий (останній) стосувалися всього майна спадкодавця, однак за першим спадкоємцями такого майна були визначені сторони у справі, а за другим (останнім) - лише відповідачка, тобто в силу пріоритету другого (останнього) заповіту (стаття 1254 ЦК України) такий скасував перший заповіт.

Встановивши, що домоволодіння, яке повністю охоплено останнім заповітом, належало колгоспному двору, станом на день набрання чинності Законом України «Про власність» 15 квітня 1991 року в ньому були зареєстровані та проживали десять осіб, слід зробити висновок, що таке належало вказаним особам в рівних частках по 1/10 кожному.

Обставин щодо зміни розміру часток або про виділення її спадкодавцю в натурі, а також про поділ домоволодіння, під час розгляду справи не встановлено.

При цьому за життя ОСОБА_4 не скористалася правом, передбаченим статтею 1254 ЦК України, змін до складеного нею останнього заповіту не вносила.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належну їй 1/10 частину будинковолодіння (колишнього колгоспного двору).

Оскільки на час відкриття спадщини спадкодавцю не належало на праві особистої власності майно (як окремий об`єкт), яке охоплено заповітом, вона мала право лише на 1/10 частку в такому майні, складений нею заповіт щодо такої її волі на спадкування відповідачкою усього майна, а не належної їй частки в такому майні, втратив чинність в частині 9/10 складу спадщини, і в цій частині спадкування щодо такої частки повинно відбуватися за законом, як на майно не охоплене заповітом.

В даному випадку не відбулося поновлення дії попереднього заповіту в частині, в якій суд апеляційної інстанції визнав новий заповіт таким, що втратив чинність, адже положення статті 1254 ЦК України таких наслідків у цьому випадку не передбачають.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

У справі, яка переглядається, в частині визнання недійсним заповіту щодо розпорядження 1/10 часткою у домоволодінні, судом першої інстанції встановлено, що:

- спадкодавець/заповідач ОСОБА_4 не була визнана судом недієздатною чи обмежено дієздатною, мала право на складання заповіту; заповіт складений у письмовій формі та посвідчений секретарем сільської ради, і такі обставини учасниками справи не оспорюються;

- з відповідним клопотанням про призначення посмертної судо-психіатричної експертизи щодо психічного стану спадкодавця/заповідача, позивач у справі до суду першої інстанції не звертався, як і не надано останнім доказів про нездатність ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та (або) не можливість керувати ними в момент складення нею заповіту та доказів того, що така повністю не бачила та не чула у цей момент;

- оспорюваний заповіт посвідчувався в присутності двох свідків і зачитувався ними вголос у зв`язку з хворобою спадкодавця, про що зазначено в тексті заповіту, а підписаний на прохання останнього іншою особою з цієї самої причини, про що також вказано у тексті заповіту. Хоча законом і передбачено, що підписання заповіту іншою особою за дорученням заповідача та прочитання його тексту свідками можливе, зокрема, внаслідок хвороби заповідача, норми права, яка б визначала конкретний перелік захворювань, виключно за наявності яких можливе підписання заповіту іншою особою, відсутні;

- таке складення та підписання заповіту відбулося через те, що заповідач унаслідок фізичного стану та стану здоров`я, пов`язаних із похилим віком, не могла власноручно підписати заповіт, що підтвердили свідки (приватний нотаріус, особа, яка підписала заповіт та свідки, при яких він посвідчувався (підписувався)) допитані судом першої інстанції, покази яких колегією суддів під час апеляційного перегляду під сумнів не ставляться. Таким чином, сама по собі відсутність вказівки у посвідчувальному написі на конкретну хворобу, з якої текст заповіту не міг бути підписаний заповідачем особисто, за встановлених обставин неможливості підпису заповіту ОСОБА_4 самостійно за станом здоров`я не свідчить про дефект форми заповіту та його недійсність у зв`язку з цим.

Відтак, місцевим судом не встановлені підстави вважати оспорюваний заповіт нікчемним відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України, оскільки порушень вимог закону щодо форми заповіту та порядку його посвідчення не встановлено.

За встановлених в цій справі обставин суд першої інстанції вірно виходив із того, що заповіт у згаданій частині відповідає вимогам законодавства, чинного на момент вчинення нотаріальної дії щодо його посвідчення, оскільки містить причину, з якої його текст не підписаний особою, що його вчиняє, заповіт перед підписанням зачитано уголос, підписано іншою особою замість заповідача та посвідчено секретарем сільської ради при свідках, зміст статей 1241, 1246, 1254 ЦК України заповідачу роз`яснено; у посвідчувальному написі секретарем сільської ради зазначено, що особи заповідача, свідків та особа, яка підписувала заповіт замість заповідачки, встановлені, а їх дієздатність перевірено.

У матеріалах справи немає доказів того, що волевиявлення ОСОБА_4 на момент складення заповіту не було вільним і не відповідало її волі, що також підтвердили допитані свідки, а також секретар сільської ради, текст оспорюваного заповіту яким було записано зі слів заповідача.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскаржуваний заповіт (в частині, якій він не втратив чинності) відображає дійсне волевиявлення заповідачки, і з цих підстав також відповідає вимогам закону, а тому підстави для визнання його недійсним з підстав наведених позивачем відсутні.

Відтак, доводи апеляційної скарги позивача у цій частині не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що рішення суду інстанції слід скасувати, та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

У цьому зв`язку підлягає також скасуванню і додаткове рішення суду.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, з відповідача на користь позивач слід стягнути судовий збір сплачений за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 28 вересня 2022 року та додаткове рішення Яворівського районного суду Львівської області від 02 листопада 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Яворівська міська рада Львівської області, приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Гавришкевич Оксана Петрівна про визнання заповіту недійсним задовольнити частково.

Визнати заповіт складений ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 , посвідчений 30 червня 2017 року (номер у спадковому реєстрі 61406661) секретарем Калинівської сільської ради Яворівського району Львівської області Ништа М.Й. таким, що втратив чинність в частині 9/10 складу спадщини, а саме житлового будинку, господарських будівель та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 768 грн 40 коп. судового збору за подання позову та 1 152 грн 60 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 липня 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич