справа №932/98/23
провадження №2/932/16/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2023 року м.Дніпро

Суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Цитульський В.І. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, справу за позовом ОСОБА_1 до Державної іпотечної установи про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

28 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просить визнати недійним кредитний договір від 08 червня 2008 року №02-ФЛ:980/08/14 укладений між ним та ЗАТ «Терра Банк». Визнати припиненим договір іпотеки №02-ФЛ:980/08/14-і укладений між ним та ЗАТ «Терра Банк».

Узагальнені доводи учасників справи.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилався на те, що при укладанні оспорюваного Кредитного договору його ввели в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, тобто приховав від позивача об`єктивну, повну та достовірну інформацію про умови кредиту, забезпеченого іпотекою, які є істотними для таких видів договорів, чим порушив вимоги ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». За таких обставин, позивач просить суд визнати недійсним укладений Кредитний договір та похідний від нього Іпотечний договір.

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, своїх заперечень щодо позовних вимог не навів.

Обставини, встановлені судом.

08 серпня 2008 року між ЗАТ «Терра Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №02-ФЛ:980/08/14 відповідно до п. 2.1. якого Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, сплатності кредитні ресурси в сумі 175000,00 грн. зі сплатою відсоткової ставки 14,5% річних.

За умовами п. 2.4. Договору позичальник зобов`язується щомісячно до 08 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладання цього Договору, здійснювати погашення кредиту рівними частинами в сумі не менше 486,11 грн. та сплачувати відсотки нараховані Кредитом на залишок заборгованості за Кредитом. Останню сплату платежу здійснити не пізніше 08.08.2038 р.

Пунктом 2.5 Договору визначений порядок нарахування відсотків.

Відповідно до п.2.6 Договору при надходженні від Позичальника кошти у рахунок погашення Кредиту та відсотків за користування ним виконання зобов`язань здійснюється у наступній черговості:

сплата комісійної винагороди в разі дострокового погашення Кредиту у випадках, визначених в розділі 4 цього Договору;

сплата пені на прострочені нараховані відсотки за користування Кредитом (якщо прострочення буде мати місце)

сплата пені на прострочені платежі по Кредиту (якщо прострочення буде мати місце)

сплата прострочених нарахованих відсотків за користування кредитом (якщо прострочення буде мати місце);

сплата нарахованих строкових відсотків за користування кредитом;

сплата простроченої заборгованості за кредитом (якщо прострочення буде мати місце);

сплата строкової заборгованості за Кредитом.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит між позивачем (Іпотекодавець) та ЗАТ «Терра Банк» (Іпотекодержатель) було укладено Іпотечний договір від 08.08.2008, за умовами п. п. 1.1 якого Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю наступне нерухоме майно: трикімнатну квартиру зі всіма обєктами функціонально повязаними з цим нерухомим майном загальною площею 59,5 кв.м., житловою площею 35,2 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за договором про іпотечний кредит № 02-ФЛ:980/08/14 від 08.08.2008 на суму 175000 грн. строком до 08.08.2038 року, а також процентів за користування кредитними ресурсами, виходячи з процентної ставки 14,5 процентів річних, комісійної винагороди за Кредитним договором, неустойки за цим договором або Кредитним договором, враховуючи відшкодування збитків, завданих простроченням платежів за Кредитним договором, відшкодування витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі (в тому числі витрати за виконавчим написом), визначеному на момент фактичного задоволення вимог.

25 вересня 2008 року між Державною іпотечною установою та ЗАТ «Терра Банк» було укладено Договір про відступлення права вимоги № 1913/08, за умовами якого до Державної іпотечної установи перейшло право вимоги до позивача за оспорюваними Кредитним договором та Іпотечним договором.

Позивач вважає, що у кредитному договорі відсутні детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту також відсутня дата видачі кредиту, або право дострокового повернення кредиту та умови дострокового розірвання договору. Якби ці умови кредитування були відомі позивачу, він би не погодився на укладання Кредитного договору на таких умовах.

Оскільки Іпотечний договір є похідним від спірного Кредитного договору та не може самостійно існувати без наявності Кредитного договору, який на думку позивача є недійсним та не породжує зобов`язань, позивач також просить суд визнати припиненим Іпотечний договір.

Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України та приписів Цивільного процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Таким чином, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим в силу приписів статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, а позивач, звертаючись до суду з даним позовом, згідно з вимогами частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Положеннями статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При цьому висновок (рішення) про невідповідність правочину актам законодавства як підстава для його недійсності (пункт 1 статті 203 ЦК України) має ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи щодо порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину.

Згідно з частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Аналіз вказаної норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 Цивільного кодексу України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» також передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Згідно статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Мотиви та висновки суду.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Як вбачається з встановлених обставин справи під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 Цивільного кодексу України узгодили всі істотні умови даного правочину. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що в ньому зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства.

Так, з Кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені: сума кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту, відсоткова ставка, порядок нарахування та сплати відсотків, порядок сплати заборгованості тощо.

Детальний розпис сукупної вартості кредиту не обов`язково повинен бути викладений лише як окремий документ, а усі умови кредитування були викладені у самому договорі, з якими позичальник погодився, підписавши кредитний договір та додаткові угоди до нього.

Позивач ознайомлений з текстом договору, про що свідчить його підпис на кожній сторінці.

Отже, оспорюваний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог або заперечень щодо умов спірного договору та в подальшому, частково виконував його умови. Протягом більше ніж 10 років позивач не заявляв про свою незгоду з укладеним договором.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Доводи позивача про наявність умислу, як наслідок, введення його в оману щодо умов спірного Кредитного договору є необґрунтованими, оскільки позивачем такий умисел з боку відповідача та обман не доведено.

Жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення Кредитного договору існувало свідоме приховування реального розміру сукупної вартості кредитного договору, і такими діями позивача введено в оману, суду надано не було.

Посилання позивача на ті обставини, що йому не була надана повна та достовірна інформація щодо умов кредитування і сукупної вартості кредиту, реальної кредитної процентної ставки, за відсутності достовірних даних для визнання решти умов договору несправедливими, відсутності даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, не можуть бути підставою для визнання Кредитного договору недійсним в цілому, за умови відсутності обставин, які можна було б кваліфікувати як несправедливі умови, і які могли мати наслідком недійсності договору в цілому.

Матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії Банку при укладанні спірного Кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу, спрямованого на введення споживача в оману.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним Кредитного договору у зв`язку з недоведеністю.

Що стосується позовних вимог про визнання недійсним Іпотечного договору, суд зазначає наступне.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить визнати Іпотечний договір припиненим, оскільки він є похідним від Кредитного договору, який останній вважає укладеним під впливом обману.

Разом з тим, оскільки суд дійшов висновків про відсутність правових підстав для визнання недійсним Кредитного договору, то підстави для визнання недійсним Іпотечного договору від 08.08.2008 року, який є похідним від вищевказаного Кредитного договору, відсутні.

Розподіл судовий витрат здійснюється судом відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 11, 141, 247, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної іпотечної установи про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено, підписано та проголошено 21.04.2023.

Суддя: В.І. Цитульський