Справа № 206/1211/23
Провадження № 2-з/206/8/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2023 м. Дніпро

Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі судді Маштака К.С., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

21.04.2023 до Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Заява мотивована тим, що позивач у своєму позові просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за кожним із сторін право власності на 1/2 частину квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто предметом позову є нерухоме майно. На момент звернення до суду право власності на спірне майно квартиру, зареєстроване виключно за відповідачем, у розпорядженні якої перебувають уся технічна та правовстановлююча документація. У сторін виник спір щодо спільного майна, наразі право власності позивача на належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , порушується, зокрема позивач не має можливості потрапити до квартири, оскільки відповідачем без відома позивача було змінено замки до квартири, а двері ніхто не відчиняє. Можливість зв`язатись із відповідачем наразі відсутня, оскільки позивачу невідомі засоби зв`язку відповідача, а двері до квартири ніхто не відчиняє ані за адресою спірної квартири, яка перебуває у спільній сумісній власності сторін, ані за адресою реєстрації відповідача. Таким чином, на даний момент відповідач фактично володіє належною позивачу 1/2 частиною спірного майна та може вільно розпоряджатись цією частиною незалежно від волі позивача та взагалі без його відома. Враховуючи той факт, що у сторін виник спір щодо поділу спільного майна подружжя, яке відповідно до презумпціїї спільності в рівних частках належить кожному з подружжя, існують об`єктивні ризики того, що не бажаючи ділити спільне майно відповідач може на власний розсуд розпорядитись спільним майном сторін, зокрема відчужити квартиру, 1/2 частини якої належить позивачу. Звертаючи до суду із вказаним позивом, позивач просить суд поділити спільне майно подружжя, набуте ними за час шлюбу. Позовна заява, серед іншого, обґрунтована тим, що за період шлюбу сторони придбали спільне майно квартиру за вищевказаною адресою. Оскільки відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні спільним майном, права останнього щодо мирного володіння належного йому майна наразі порушуються. Предметом позову є поділ нерухомого майна. Позивач вважає, що на теперішній час існує спір щодо поділу набутого за час перебування у шлюбі майна, яке фактично перебуває у повній власності відповідача. Позивач не має доступу до майна і відповідач може його відчужити, що свідчить про необхідність забезпечення позову. Вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірну квартиру жодним чином не ускладнить реалізації прав та свобод відповідача, зокрема ніяким чином не перешкоджатиме належній реалізації права володіння та користування квартирою та не вплине на життя відповідача, натомість дозволить захистити права та інтереси позивача, унеможливить безпідставне відчуження належної позивачу частини спірного майна, забезпечить реальне виконання судового рішення у випадку задоволення позову. Враховуючи викладене, між сторонами виник спір щодо квартири, яка належить сторонам в рівних частинах, а також беручи до уваги те, що невжиття заходів забезпечення позову у справі, може призвести до утруднення або взагалі унеможливлення виконання рішення суду, а відтак і до порушення права особи на доступ до правосуддя, позивач вважає, що втрачається як такий правовий сенс звернення до суду. Таким чином, вбачається, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони інтересів заявника від можливих недобросовісних дій щодо відчуження набутого за час перебування у шлюбі майна, щоб забезпечити реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь заявника, тому в даному випадку спосіб забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а тимчасово обмежується лише можливість розпоряджатись ним. Крім того, позивач зазначив, що в нього відсутні пропозиції щодо зустрічного забезпечення, оскільки відсутність у заяві такої пропозиції та не вирішення судом питання застосування заходів зустрічного забезпечення не є підставою, на думку позивача, для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки не позбавляє відповідача права звернутись з клопотанням про зустрічне забезпечення окремо у встановлений законом порядок, що узгоджується з принципом змагальності сторін. Тобто в даному випадку підстав для застосування зустрічного забезпечення не вбачається. Враховуючи викладене, позивач просив забезпечити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 101, загальною площею 61,7 кв.м., що була придбана на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 2272, виданий 29.03.2019, видавник приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Златова Н.А.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Дослідивши заяву про забезпечення позову та позовну заяву з додатками, суд вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч.ч. 1 та 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, цивільно-процесуальним законом визначено обов`язок заявника вказати та обґрунтувати причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення та його обґрунтування, вказати про наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц.

Так, у заяві про забезпечення позову позивач зазначає наступні обставини: що право власності позивача на належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , порушується, зокрема позивач не має можливості потрапити до квартири, оскільки відповідачем без відома позивача було змінено замки до квартири, а двері ніхто не відчиняє; що двері до квартири ніхто не відчиняє ані за адресою спірної квартири, яка перебуває у спільній сумісній власності сторін, ані за адресою реєстрації відповідача; що відповідач фактично володіє належною позивачу 1/2 частиною спірного майна та може вільно розпоряджатись цією частиною незалежно від волі позивача та взагалі без його відома; що у сторін виник спір щодо поділу спільного майна подружжя; що існують об`єктивні ризики того, що не бажаючи ділити спільне майно відповідач може на власний розсуд розпорядитись спільним майном сторін, зокрема відчужити квартиру, 1/2 частини якої належить позивачу; що на теперішній час існує спір щодо поділу набутого за час перебування у шлюбі майна, яке фактично перебуває у повній власності відповідача; що невжиття заходів забезпечення позову у справі, може призвести до утруднення або взагалі унеможливлення виконання рішення суду; що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні спільним майном, права останнього щодо мирного володіння належного йому майна наразі порушуються.

Суд критично ставиться до вищевказаних тверджень позивача, оскільки останній в заяві про забезпечення позову не посилається на жодний доказ, який може підтвердити вказані обставини.

Крім того, до заяви про забезпечення позову долучено лише квитанцію про сплату судового збору, жодного доказу на підтвердження тих чи інших обставин зазначених у заяві про забезпечення позову, позивачем долучено не було.

Таким чином, позивачем не доведено жодним достатнім, належним та допустимим доказом наявність обставин, які свідчать про можливість з боку відповідача вчинити недобросовісні дії, а також, що існують реальні загрози та перешкоди невиконання в подальшому рішення суду.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Висновок суду про необхідність вжиття заходів забезпечення позову не може ґрунтуватися на припущеннях заявника та його представника.

Позов у цивільному процесі - це письмово оформлена і адресована суду письмова вимога, що складається з вимоги процесуального характеру та вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). А предмет позову - це матеріальний зміст цієї вимоги.

Таким чином, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняте судове рішення.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Так, позивач у заяві про забезпечення позову неодноразово зазначає про наявність перешкод з боку відповідача у користуванні належної позивачу 1/2 частини спільної сумісної власності, а саме квартири придбаної під час шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, предметом позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 є поділ спільного майна подружжя. Тобто, в даному предметом позову не є усунення перешкод у користуванні майном позивача, що є неузгодженням між предметом позову та заходом забезпечення позову, про який просить позивач.

Крім того, позивач у заяві про забезпечення позову та у позовній заяві зазначає, що вищевказана квартира була придбана під час шлюбу.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 СК України, дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.ч. 2, 4 ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавство, слід зробити висновок, що позивач в заяві про забезпечення позову вказує суперечливі твердження, оскільки із заяви про забезпечення позову та позовної заяви вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 була придбана під час шлюбу між позивачем та відповідачем та є спільною сумісною власністю сторін, а тому суд критично ставиться до того, що в даному випадку забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказану квартиру дозволить захистити права та інтереси позивача, унеможливить безпідставне відчуження належної позивачу частини спірного майна, забезпечить реальне виконання судового рішення у випадку задоволення позову.

Таким чином, всупереч вищевказаним положенням ЦПК України, позивачем не обґрунтовано та не доведено, яким чином невжиття такого виду забезпечення позову про який просить позивач, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суд. Наведені позивачем підстави для забезпечення позову є формальними припущеннями, які не підтверджено жодним доказом.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів КЦС у своїй постанові від 21.11.2018 (справа № 752/6255/18).

Враховуючи встановлені обставини, характер правовідносин, предмет та підстави позову, відсутність фактів, які б вказували на існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, відсутність належних доказів на підтвердження того, що відповідач має намір та законні підстави здійснити відчуження належного їй та позивачу на праві спільної сумісної власності квартири, доказів, що ініційований позивачем вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами і не суперечить змісту заходів забезпечення та меті їх застосування, що полягає у захисті інтересів учасників процесу, а не в позбавленні (порушенні) прав інших осіб, суд приходить до обґрунтованого висновку, що заява про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя не підлягає до задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 5, 6, 10, 11, 13, 81, 149-154, 157, 260-261, 263, 353 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити повністю.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.С. Маштак