СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/23387/20

пр. № 2/759/2251/23

11 липня 2023 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Радзівіл А.Б., позивача - ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Джанелідзе О.А., відповідача - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власності шляхом вселення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до Святошинського районного суду м. Києва із позовною заявою про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення до ОСОБА_2 . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторонам на праві приватної власності належить по частині будинку та частині земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19.06.2020 року по справі № 759/7682/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частини житлового будинку було вирішено виділити у власність позивачки частину житлового будинку літери «А», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме житлову кімнату, позначену на плані номером «1-2» площею 19,3 кв.м, веранду під номером «1-1» площею 9,0 кв.м, разом по будинку 28,3 кв.м. Вказане рішення набрало законної сили 07.08.2020 року. Але відповідачка чинить позивачці перешкоди щодо можливості входу до її частини домоволодіння та користування. Вирішити питання з відповідачем мирним шляхом вона не може, тому змушена звернутись до суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Миколаєць І.Ю.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 грудня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Розпорядженням керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку із відстороненням судді ОСОБА_3 від здійснення правосуддя.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О.

Ухвалою суду від 11 травня 2021 року позовна заява прийнята до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження.

23 червня 2021 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

06 жовтня 2021 року винесено заочне рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усуненні перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення задоволено, зобов`язано ОСОБА_2 , не чинити перешкоди ОСОБА_1 , у користуванні власністю: частиною будинку АДРЕСА_1 , а саме: житловою кімнатою, позначеною на плані номером «1-2» площею 19,3 кв.м., верандою під номером «1-1» площею 9,0 кв.м., разом по будинку 28,3 кв.м., шляхом вселення ОСОБА_1 в будинку АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 листопада 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9000 (дев`ять тисяч) гривень.

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до Святошинського районного суду м. Києва із заявою про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2021 року у цивільній справі №759/23387/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, в якій просила суд скасувати заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року та скасувати додаткове рішення по справі №759/23387/20, провадження 2-др/759/88/21 та призначити розгляд справи в загальному порядку з викликом сторін.

Ухвалою суду від 01 березня 2023 року скасовано заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2021 року у цивільній справі №759/23387/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження.

11.04.2023 року від представника позивача - адвоката Джанелідзе О.А. до суду надійшло клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18 травня 2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засідання позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідачка заперечила щодо позовних вимог, просила суд відмовити у їх задоволенні.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши у судовому засіданні докази, на які посилаються сторони, у відповідності до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, дійшов до наступних висновків.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Судом встановлено, що відповідно до Заповіту, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2-2504, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 24 жовтня 2003 року заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , належну їй на праві власності частину житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , під номером тридцять четвертим та земельну ділянку, розташовану за цією ж адресою (а.с. 175).

Відповідно до договору дарування 1/2 частини житлового будинку від 23 лютого 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №8-982: ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар частину житлового будинку під АДРЕСА_1 . Житловий будинок під літ «А», цегла, жилою площею - 37,80 кв.м., з надвірними будівлями: сарай під літ «Б», погріб під «В», вбиральня під літ. «Г», спорудження №1-3, І. Зазначене узгоджується із інформацією із витягу з державного реєстру правочинів (а.с. 176-178).

Із державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №015691, виданого 01 березня 2011 року, вбачається, що його видано ОСОБА_1 на підставі рішень Київської міської ради від 24 червня 2004 року №326-1/536 від 22 серпня 2007 року №202/2036 про те, що вона є власником земельної ділянки площею від 0,0900 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, із вказаного державного акту встановлено, що співвласниками земельної ділянки є: ОСОБА_2 - частка у спільній власності 1/2 та ОСОБА_1 - частка у спільній власності 1/2 (а.с. 179-180).

Згідно довідки ПБ-2014 від 23.05.2014 року, виданої КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрований за: 1/2 частина - ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 10.07.2000 року №2у-876 Київською державною нотаріальною конторою №12 та 1/2 частина - ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 23.02.2006 року №6-982 Київською державною нотаріальною конторою №12 (а.с. 20).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 червня 2020 року (справа № 759/7682/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частини житлового будинку) вирішено виділити у власність позивачки частину житлового будинку літери «А», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме житлову кімнату, позначену на плані номером «1-2» площею 19,3 кв.м, веранду під номером «1-1» площею 9,0 кв.м, разом по будинку 28,3 кв.м. (а.с. 7-9).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі PowellandRayner v. U.K, 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986) так і на наймача (рішення в справі Larkos v Cyprus, 18.02.1999).

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частинами першою, другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 належить 1/2 частина житлового будинку літери «А», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, рішенням суду у справі №759/7682/16-ц, яке набрало законної сили, що підтверджується відомостями із Єдиного державного реєстру судових рішень, у власність позивачки виділено частину житлового будинку літери «А», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме житлову кімнату, позначену на плані номером «1-2» площею 19,3 кв.м, веранду під номером «1-1» площею 9,0 кв.м, разом по будинку 28,3 кв.м.

Позивачка, звертаючись до суду із позовною заявою зазначила, що ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у користування її майном, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На підтвердження вказаного у матеріалах справи наявні:

- претензія №1 від 07.12.2020 року, адресована ОСОБА_2 , із проханням не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належним їй майном (а.с. 10-11);

- листи Святошинського УП ГУНП (а.с. 12, 13, 181, 182).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням, 1/2 частина якого належить останній на праві власності. Отже, необхідно усунути перешкоди у здійсненні позивачкою права власності та вселити її до спірного будинку, оскільки вона є його співвласницею та не має доступу до своєї власності через неправомірні дії відповідача.

Щодо судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Зважаючи на положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачкою при зверненні до суду, у розмірі 840 грн. 80 коп.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1, абз. 1 ч. 2 ст. 319, ч. 1 ст. 321, ч. ч. 1, 2 ст. 386, ст. 391 ЦК України, ч. 1 ст. 141, ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власності шляхом вселення - задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні: 1/2 частиною будинку АДРЕСА_1 , а саме: житловою кімнатою, позначеною на плані номером «1-2» площею 19,3 кв.м., верандою під номером «1-1» площею 9,0 кв.м., разом по будинку 28,3 кв.м., шляхом вселення ОСОБА_1 в будинок АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 (вісімдесят) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 (приватний будинок).

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (приватний будинок).

Повний текст рішення складено 13 липня 2023 року.

Суддя Н.О. Горбенко