Провадження № 22-ц/801/629/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 квітня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Сопруна В.В., Міхасішина І.В.

з участю секретаря судового засідання Обертун Н.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2

апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Олексієнко Ольги Іванівни

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Іщук Т.П., повний текст якого складено 19 січня 2023 року

у справі №127/24021/22

за заявою ОСОБА_1 (заявник)

за участі Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області (заінтересована особа)

про встановлення факту проживання на території України,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту проживання на території України, залучивши до участі у справі заінтересовану особу Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області.

Заява обґрунтована тим, що з 1990 року постійно проживав на території України у АДРЕСА_1 . З 01 вересня 1990 року по 01 лютого 1992 року навчався на денному відділенні Мореходного коледжу технічного флоту Національного університету «Одеська морська академія» та проживав у гуртожитку. З вересня 1995 року по серпень 1999 року працював по найму різноробочим у кооперативі «Червона зірка» і проживав у службовому приміщенні на території кооперативу за адресою: АДРЕСА_2 .

Його батьки ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , маючи тимчасову посвідку на проживання на території України, до дня своєї смерті постійно проживали на території України у м. Одеса. Сестри заявника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , є громадянками України.

За даними паспорта громадянина СРСР серії НОМЕР_1 він був зареєстрований по АДРЕСА_3 , проте 26 березня 1999 року знятий з реєстраційного обліку.

З 1999 року по даний час він відбуває покарання в місцях позбавлення волі.

За таких обставин, посилаючись на те, що зазначений факт має для нього юридичне значення, так як його встановлення дозволить йому клопотати на підставі Закону України «Про громадянство» про встановлення належності до громадянства України, просив встановити факт свого проживання на території України на момент набрання чинності вищезазначеним законом, тобто станом на 13 листопада 1991 року.

Рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2023 року в задоволенні заяви відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

20 лютого 2023 року заявник ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Олексієнко О.І. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права просить скасувати рішення Вінницького міського суду від 18.01.2023 і ухвалити нове рішення про задоволення заяви.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що заявником повністю доведено факт його проживання на території України з 1990 року, зокрема цей факт підтверджується наданими до заяви доказами.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник заінтересованої особи Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області - Скляр О.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне і обґрунтоване.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження. Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 березня 2023 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні представник заінтересованої особи Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області Скляр О.В. проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Представник заявника - адвокат Олексієнко О.І. в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про відкладення розгляду справи в зв`язку з хворобою.

Разом з тим, будь-яких доказів поважності причин неявки в судове засідання представник не додала, а відтак суд не може визнати їх поважними.

Крім того, представник заявника вже вдруге просить про відкладення розгляду справи, встановлений законом строк розгляду якої закінчується 28.04.2023, проте не заявляє клопотання про його продовження відповідно до частини 2 статті 371 ЦПК України.

Ні представник, ні сам заявник ОСОБА_1 , який відбуває покарання в ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)», про участь в засіданні в режимі відеоконференції клопотання не заявляли.

За таких умов апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника заявника відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Судом першої інстанції встановлено, що заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Черкеськ Ставропольського краю РСФСР, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 12 лютого 1975 року міським ЗАГС у м. Черкеськ Ставропольського краю РСФСР.

За даними вказаного свідоцтва про народження батьками ОСОБА_1 є: мати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 15 січня 2018 року, батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 18 грудня 2018 року.

Батьки проживали в Україні, отримавши тимчасову посвідку на постійне проживання: батько ІНФОРМАЦІЯ_6 , а мати ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується відповідно посвідками серії НОМЕР_5 та серії ОД № 817/05.

Згідно архівної довідки від 07 травня 2020 року №18 Морехідного коледжу технічного флоту Національного університету «Одеська морська академія» ОСОБА_1 дійсно навчався у Одеському морехідному училищі технічного флоту (назва закладу надалі змінювалася внаслідок перейменування та реорганізації) на денному відділенні за спеціальністю «Гідротехнічне будівництво» з 01 вересня 1990 року по 01 лютого 1992 року (наказ про відрахування від 01 лютого 1992 року №8). Поновлений на навчання з 01 вересня 1992 року, відрахований вдруге з 25 січня 1993 року (наказ про відрахування від 25 січня 1993 року №4/л). У домовій книзі коледжу немає інформації про проживання (прописку, реєстрацію) ОСОБА_1 у гуртожитку.

За даними довідки від 22 грудня 2018 року № 7 ОСОБА_1 у період з вересня 1995 року по серпень 1999 року працював по найму різноробочим в дачно-будівельному кооперативі «Червона зірка» за адресою: АДРЕСА_2 та використовував для постійного житла службове приміщення на території кооперативу за вказаною адресою.

Також у матеріалах справи міститься копія паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_1 , виданого 25 лютого 1992 року відділом внутрішніх справ м. Черкеська. На титульній сторінці паспорта також зазначено, що заявник є громадянином рф згідно закону ст. 13 ч. 1 Закону рсфср «О гражданстве» від 28 листопада 1991 року, видано до паспорта серії НОМЕР_1 , дата видачі 30 березня 1995 року, серія НОМЕР_6 .

Згідно відміток у паспорті громадянина СРСР серії НОМЕР_1 , виданого 25 лютого 1992 року, встановлено, що ОСОБА_1 з 25 лютого 1992 року (дата видачі паспорта) по 14 серпня 1992 року та з 07 вересня 1994 року по 26 березня 1999 року був зареєстрований у м. Черкеськ.

Листом від 10 серпня 2020 року № 3737 консульський відділ посольства рф в Україні повідомив, що згідно з ч. 1 ст. 13 Закону № 1948-І від 28 листопада 1991 року «Про громадянство російської федерації» громадянами рф визнаються всі громадяни бувшого СРСР, які постійно проживали на території рф на день вступу Закону в силу (06 лютого 1992 року). Приймаючи до уваги факт відсутності постійної реєстрації на території рф у ОСОБА_1 на момент вступу в силу вказаного Закону, набути російське громадянство за визнанням він не міг. Додатково зазначено, що після перевірки по облікам ОСОБА_1 по питанню набуття/виходу із громадянства рф в консульський відділ посольства рф в Україні у встановленому законом порядку не звертався.

Згідно відкритої інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень дані обставини також встановлені судовими рішеннями під час розгляду справ № 127/2966/19 за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, № 127/26354/20 за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України в період з 01 вересня 1990 року до 01 лютого 1992 року.

Згідно довідки генконсульства рф в Одесі від 18 листопада 2021 року ОСОБА_1 не набував громадянства рф та не є громадянином рф.

На даний час ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі та відбуває покарання в ДУ «Вінницька УВП (№1)» з 01 лютого 2022 року.

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції виходив із недоведеності ОСОБА_1 факту його проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Колегія суддів погоджується із таким висновком.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, а відтак має юридичне значення для заявника.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

З метою організації виконання Закону України «Про громадянство України» затверджений Порядок № 215/2001, відповідно до якого порядок подання заяв та інших документів для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України (стаття 3 Закону України «Про громадянство України»), оформлення набуття громадянства України (стаття 6 Закону України «Про громадянство України») та прийняття до громадянства України (стаття 9 Закону України «Про громадянство України») є різним.

Таким чином, від встановлення належності до громадянства України необхідно відрізняти процедуру набуття громадянства України за територіальним походженням іноземцями або особами без громадянства, а також процедуру прийняття до громадянства України.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 травня 2022 року у справі № 127/26354/20, який підлягає врахуванню відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України.

Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті «а» цього пункту.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Ураховуючи зазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 травня 2022 року у справі № 127/26354/20.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В обґрунтування поданої заяви заявник посилався на те, що він з 1990 року постійно проживає на території України, на підтвердження чого подав до суду копії: паспорта громадянина СРСР; тимчасових посвідок на постійне проживання батьків серії НОМЕР_5 та серії ОД №817/05; архівної довідки від 07.05.2020 року №18 виданої Морехідним коледжем технічного флоту Національного університету «Одеська морська академія» про навчання; довідки від 22.12.2018 року №7, що підтверджує місце роботи з вересня 1995 року по серпень 1999 року; лист консульського відділу посольства рф в Україні від 10.08.2020 року № 3737; довідки генконсульства рф в Одесі від 18.11.2021; паспортів громадянина України його сестер.

Проте суд першої інстанції встановив, що довідка від 07.05.2020 року №18 видана Морехідним коледжем технічного флоту Національного університету «Одеська морська академія» не є беззаперечним доказом проживання особи в Україні, з урахуванням того, що ОСОБА_1 двічі був відрахований з навчання та причина відрахувань не встановлена, а у гуртожитку навчального закладу він не проживав, інформація про проживання (прописку, реєстрацію) у домовій книзі коледжу відсутня. Доказів про проживання за будь-якою іншою адресою на території України станом на 13 листопада 1991 року також не надано.

Інформація довідки дачно-будівельного кооперативу «Червона зірка» про факт проживання заявника на території України в період із вересня 1995 року по серпень 1999 року, у даному випадку не має правового значення для потреб встановлення належності до громадянства України, оскільки не охоплює період, який підлягає встановленню.

Докази проживання батьків з 2004 року (батько) та 2005 року (мати) на території України у м. Одеса, а також докази громадянства рідних сестер заявника не підтверджують проживання ОСОБА_1 на території України у спірний період станом на 13 листопада 1991 року.

Як правильно встановлено судом з копії паспорта зразка 1974 року громадянина СРСР від 25 лютого 1992 року серія НОМЕР_1 слідує, що ОСОБА_1 є громадянином рф на підставі ч. 1 ст. 13 Закону РСФСР «Про громадянство російської федерації» від 28 листопада 1991 року, про що свідчать відповідні записи.

Зазначене спростовує довідку консульства рф в м. Одеса протилежного змісту.

Отже врахувавши характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підставі для встановлення факту проживання заявником на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, Суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 адвоката Олексієнко Ольги Іванівни залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постангови складено 27.04.2023

Головуючий І.М. Стадник

Судді І.В. Міхасішин

В.В. Сопрун