Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/3326/23
Провадження № 2/711/1341/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2023 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого-судді Скляренко В.М.

при секретарі: Копаєвій Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Соколишиної Л.Б., звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просила, в порядку поділу майна подружжя, визнати за позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 право власності на частину квартири за кожним, за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути із відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати.

В обґрунтування вимог вказує, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21.02.2015 року, позов про розірвання якого нею (позивачкою) поданий до Придніпровського районного суду м. Черкаси. В період шлюбу, а саме 03.07.2020 року ними було придбано квартиру АДРЕСА_2 , яка зареєстрована на відповідача. Оскільки відповідач відмовляється поділити спільно нажите сторонами майно в позасудовому порядку, то позивачка звернулась до суду з даним позовом.

08.06.2023р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Відповідач ОСОБА_1 відзиву на позовну заяву до суду не подавав. Натомість, останній 11.07.2023р. подав до суду заяву, в якій вказує, що позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 про поділ майна він визнає.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Соколишина Л.Б. не з`явилися, однак, 12.07.203 року представником позивачки адвокатом Соколишиною Л.Б. до суду подано клопотання про розгляд справи без участі позивачки та без (представника) участі. В даному клопотанні також вказує, що оскільки відповідачем визнаний позов до початку розгляду справи по суті, то на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України, просить повернути позивачці 50% судового збору з державного бюджету, що складає 2 700 грн.

В судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з`явився, однак, 11.07.2023р. подав до суду заяву, в якій вказує, що позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 про поділ майна він визнає. Також, в зв`язку з визнанням ним позовних вимог до початку розгляду справи по суті, просить стягнути з нього на користь позивачки лише 50% судового збору, сплаченого позивачкою при подачі даного позову до суду, що складатиме 2 700 грн.

Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані суду докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.02.2015р., який розірваний рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси 07.06.2023р. (справа №711/3042/23). Вказане рішення набрало законної сили 10.07.2023р.

В період шлюбу, а саме 03.07.2020р. була придбана квартира АДРЕСА_2 (далі - спірна квартира) за ціною 419 782 грн. 13 коп., яка зареєстрована на відповідача ОСОБА_1 . Вказане стверджується договором купівлі-продажу квартири від 03.07.2020р. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /13-14, 15, 35, 38-39, 41-42/.

Сторони не дійшли згоди щодо поділу спірної квартири, внаслідок чого позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Тож між сторонами існує спір щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Сімейного кодексу України (далі СК) та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 9 ст. 7 СК України, сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами СК на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Натомість відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Отже при визначенні права спільної сумісної власності подружжя на майно встановленню підлягають не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від .07.09.2016р. у справі №6-801цс16; від 12.10.2016р. у справі №6-846цс16; від 07.12.2016р. у справі №6-1568цс16).

В п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанови ВС від 06.02.2018р. у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018р. у справі № 404/1515/16-ц, від 22.02.2021р. у справі №264/2232/19, постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018р. у справі № 372/504/17).

Співвідношення положень п. 3 ч. 1 ст. 57 та ст. 60 СК дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_2 була придбана під час перебування сторін у шлюбі. Будь-яких доказів того, що кошти на придбання такої квартири були особистими коштами відповідача, набутими ним до шлюбу, суду не надано. Натомість відповідачем, в письмовій заяві поданій до суду 11.07.2023р., визнані позовні вимоги позивачки, що вказує на те, що відповідач погоджується із тим, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя.

Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

За таких обставин, суд доходить висновку, що спірна квартира була придбана в період зареєстрованого шлюбу між сторонами, за спільні кошти подружжя, є об`єктом спільної сумісної власності сторін і у зв`язку з розірванням шлюбу може бути об`єктом поділу майна подружжя.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК).

Відтак, враховуючи, що вищенаведене та враховуючи визнання відповідачем даного позов, а також, беручи до уваги роз`яснення Пленуму Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», відповідно до якого, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнання, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 51,9 кв.м. за кожним.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що відповідні витрати складаються із судового збору, сплаченого позивачкою при подачі даного позову до суду, розмір якого становить 5 400 грн., що підтверджується відповідними квитанціями /а.с. 1, 22а/.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, то на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України сплачений позивачкою судовий збір в розмірі 5 400 грн. мав би підлягати до стягнення із відповідача в повному обсязі.

Разом з тим, відповідачем визнаний даний позов до початку розгляду справи по суті, про що 11.07.2023р. останнім подано до суду відповідну заяву.

Частиною ч. 1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки відповідачем даний позов визнаний до початку розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне, на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України, повернути позивачці ОСОБА_1 50% судового збору, сплаченого нею при подачі даного позову до суду, що складає 2 700 грн. Інші 50% судового збору, що складає 2 700 грн., на підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, підлягають до стягнення на користь позивачки із відповідача ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 11-13, 81, 82, 83, 89, 139, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

В порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнати право власності:

- за ОСОБА_1 на частину квартири АДРЕСА_2 ;

- за ОСОБА_2 на частину квартири АДРЕСА_2 .

Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 2 700 грн.

Повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованій за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючій за адресою: АДРЕСА_3 ) за рахунок Державного бюджету України 50% судового збору, що становить 2 700 грн., який був сплачений нею, згідно квитанції № 0.0..1 від 24.05.2023 року.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 12 липня 2023 року.

Головуючий: В.М. Скляренко

.