Справа № 464/310/22 Головуючий у 1 інстанції: Дулебко Н.І.
Провадження № 22-ц/811/257/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

секретар судового засідання Зеліско-Чемерис К.Р.,

з участю представника апелянта адвоката Блажевського П.І., представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Посікіри Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», яка підписана адвокатом Блажевським Петром Івановичем, на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 грудня 2022 року (повний текст рішення складено 30 грудня 2022 року), у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними та скасування договорів купівлі-продажу, відновлення запису про реєстрацію права власності, визнання права іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

у січні 2022 року товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі ТОВ «ФК «Вектор Плюс») звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просило:

- визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , серія та номер: 2186, виданий 03.08.2017;

- визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , серія та номер: 3791, виданий 02.07.2018;

- відновити запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу Р. № 4404 від 15.08.2008, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П., реєстраційний номер майна: 23944397;

- визнати права іпотеки ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на майно, яким є квартира АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що 15 серпня 2008 між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 1304/0808/71-008, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 77 000 доларів США, строком до 15 серпня 2038 року. Також 15 серпня 2008 між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір за реєстровим №4411, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П., згідно з яким іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . В межах вищевказаних кредитних правовідносин був наявний спір (справа № 2-205/10) щодо стягнення коштів за кредитом, де винесено рішення про стягнення коштів по кредиту. 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, договір відступлення прав за іпотечним договором, відповідно до яких ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «ФК «Вектор Плюс» права та вимоги за зобов`язаннями позичальника за кредитним договором від 15 серпня 2008 року № 1304/0808/71-008 та іпотечним договором за реєстровим № 4411 від 15 серпня 2008 року. Рішенням Апеляційного суду Львівської області скасовано рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 грудня 2016 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», ПАТ «Омега-Банк» про визнання недійсним з моменту укладення договору факторингу від 28 листопада 2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», в частині відступлення права вимоги за кредитним договором № 1304/0808/71-008 від 15 серпня 2008 року та іпотечним договором № 4411 від 15 серпня 2008 року, відмовлено. Відповідно до довідки № 244038095 від 11 лютого 2021 року предмет іпотеки квартира АДРЕСА_1 відчужено, новим власником такого є відповідач ОСОБА_1 . Крім цього, 03 серпня 2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Петелькою І.В., на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія на номер 2186, виданий 03 серпня 2017 року, внесено запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36455115 від 03 серпня 2017 року, власник ОСОБА_3 . Остання перебуває у родинних відносинах з ОСОБА_2 , що свідчить про фраудаторність правочину. На день подання позову заборгованість за кредитним договором №1304/0808/71-008 не погашена, станом на 25 лютого 2021 року така становить 159 573 доларів США. Також не припинено право іпотеки позивача, яке виникло на підставі іпотечного договору за реєстровим № 4411.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 20 грудня 2022 року у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними та скасування договорів купівлі-продажу, відновлення запису про реєстрацію права власності, визнання права іпотеки відмовлено.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки позивачем обрано неефективний спосіб захисту своїх прав, відтак вимоги про визнання недійсними оспорюваних договорів не можуть бути судом задоволені. При цьому, позивачем - ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не ставиться під сумнів добросовісність набуття майна відповідачем ОСОБА_1 , а недобросовісності у діях відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судом також не встановлено. Оскільки позовні вимоги про відновлення запису про реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_2 та визнання права іпотеки ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на майно, яким є квартира АДРЕСА_1 , є похідними від позовних вимог про визнання недійсними та скасування договорів купівлі-продажу, підстави для їх задоволення відсутні.

В січні 2023 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» оскаржило рішення суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу, яка підписана адвокатом Блажевським Петром Івановичем, в якій просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 грудня 2022 року та прийняти по справі нове рішення суду, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не врахував обставини невиконання позичальником ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором, котрі підтвердженні рішенням суду, а намагається шляхом незаконного виведення іпотеки, якою ці зобов`язання були забезпечені, і надалі не повертати отриманий кредит. Щодо листа-повідомлення від 06 жовтня 2015 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс», на який міститься посилання в оскаржуваному рішенні, такий не досліджувався судом, не долучений до матеріалів справи, отже є нечинним. Також він є нечинним ще й тому, що такий подавався апелянтом нотаріусу у зв`язку із набуттям ним права власності на предмет іпотеки, однак таке рішення в судовому порядку скасовано (справа № 913/6366/15). Щодо відсутності запису про обтяження в реєстрі нерухомого майна, то апелянт посилається в цій частині на те, що рішення суду про припинення іпотеки у спірних правовідносинах немає, а є лише рішення суду від 17 лютого 2017 року у справі № 813/4458/16 про скасування запису про іпотеку з підстав неправильного внесення запису, яке судом не досліджено, та рішення суду від 27 квітня 2022 року у справі № 464/1838/21 про відмову у зверненні стягнення на предметі іпотеки, котре і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом у справі, що переглядається, зокрема пред`явлення вимоги про визнання права іпотеки. Оскільки позичальник ОСОБА_2 на момент укладення першого оскаржуваного договору був боржником за кредитним договором, він не мав права укладати такий договір, зокрема з близьким родичем ОСОБА_3 , яка є рідною сестрою його дружини. Тобто, цей правочин є фраудаторним і це доведено та не спростовано. Невірним є посилання в оскаржуваному рішенні, як на підставу припинення іпотеки, на рішення суду від 27 квітня 2022 року у справі № 464/1838/21, адже предметом оскарження (скасування) у справі, що переглядається є правочини, укладені до цього рішення суду. Відтак, підстави припинення іпотеки, визначені Законом України «Про іпотеку» відсутні. Апелянт вказує також на те, що строк оскарження оспорюваних правочинів не пропущено, оскільки не доведено швидкий термін отримання інформації про відчуження майна. Щодо вимоги про визнання права іпотеки, позовна даність не застосовується, адже запис про іпотеку в реєстрі це право іпотекодержателя, а не його обов`язок, а оскільки іпотека не є припиненою, то і право на наявність запису про іпотеку в реєстрі є непорушним та охоронюваним інститутом іпотеки.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо підстав для визнання недійсним та скасування договору від 02 липня 2018 року і відновлення запису про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на предмет іпотеки, а також доводів щодо невірного вирішення судом першої інстанції питання про розподіл судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу.

В квітні 2023 року від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 надійшли відзиви на апеляційну скаргу, які підписані адвокатом Посікірою Р.Р., в яких міститься прохання оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відзиви на апеляційну скаргу мотивовано законністю та обґрунтованістю оскаржуваного рішення суду.

Також відзиви містять попередній розрахунок судових витрат, які ОСОБА_2 та ОСОБА_1 очікують понести в суді апеляційної інстанції. Так, ОСОБА_2 оцінює такі витрати в розмірі 20 000,00 грн, а ОСОБА_1 в розмірі 30 000,00 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 15 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Вектор Плюс», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 1304/0808/71-008, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 77 000 доларів США на строк до 15 серпня 2038 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №1304/0808/71-008 15 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Вектор Плюс», та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П., зареєстрований за № 4411, відповідно до умов якого іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 01 квітня 2010 року (яке набрало законної сили) позов ВАТ «Сведбанк» задоволено, вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором № 1304/0808/71-008 від 15 серпня 2008 року у розмірі 83 521,90 доларів США в еквіваленті 667 256 грн 54 коп.

Матеріали справи не містять доказів звернення цього судового рішення до виконання або його виконання боржниками в добровільному порядку, чи в примусовому порядку через органи ДВС.

28 грудня 2012 між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15 та договір відступлення прав за іпотечним договором, відповідно до яких ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «ФК «Вектор Плюс» права та вимоги за зобов`язаннями позичальника за кредитним договором від 15 серпня 2008 року № 1304/0808/71-008 та іпотечним договором за реєстровим № 4411 від 15 серпня 2008 року.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 09 березня 2017 року (справа № 464/4822/16) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» задоволено.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», публічного акціонерного товариства «Омега-Банк» про визнання недійсним з моменту укладення договору факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, укладеного між публічним акціонерним товариством «Сведобанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині відступлення права вимоги за кредитним договором № 1304/0808/71-008 від 15 серпня 2008 року та іпотечним договором № 4411 від 15 серпня 2008 року відмовлено.

Ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 16 серпня 2016 року про забезпечення позову щодо заборони органам державної реєстрації прав та обтяжень здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 01), яка належить на праві власності ОСОБА_2 - скасовано.

Судові рішення в даній справі в касаційному порядку не оскаржувались.

06 жовтня 2015 року ТОВ «ФК Вектор Плюс» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу із листом-повідомленням, в якому просило про виключення іпотеки з Державного реєстру речових прав нерухомого майна, що є предметом за договором іпотеки, а саме: квартири АДРЕСА_1 .

09 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 25170738 щодо проведення державної реєстрації припинення іпотеки на квартиру з реєстровим номером 01, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 за ТОВ «ФК «Вектор Плюс», а також рішення № 25169964 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким зареєстровано право власності на предметі іпотеки за ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 29 березня 2016 року у справі № 813/6366/15 визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, №25169964 від 09 жовтня 2015 року, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою Аллою Михайлівною стосовно об`єкта нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 .

Скасовано запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 11540578 від 09 жовтня 2015 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою Аллою Михайлівною про реєстрацію речового права власності на квартиру АДРЕСА_1 за товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» залишено без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29 березня 2016 року у справі № 813/6366/15 - без змін.

Судові рішення в даній справі в касаційному порядку не оскаржувались.

Із рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 30964062 від 16 серпня 2016 року убачається, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В. повторно проведено державну реєстрацію іншого речового права іпотека на квартиру з реєстровим номером 01, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 за суб`єктом ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2017 року у справі № 813/4458/16 визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В. щодо державної реєстрації іпотеки від 16 серпня 2016 року, індексний номер 30964062, стосовно об`єкта нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2017 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2017 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Юрія Вікторовича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовлено.

Судові рішення в даній справі в касаційному порядку не оскаржувались.

03 серпня 2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Хміляр Х.А. прийнято рішення № 36447666 про скасування запису про інше речове право (іпотека) за номером 15934816.

03 серпня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Петелькою І.В., зареєстрований в реєстрі за № 2186, відповідно до умов якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 49,2 кв.м.

02 липня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В., зареєстрований в реєстрі за № 3791, зокрема, квартири АДРЕСА_1 .

В березні 2021 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є квартира за адресою АДРЕСА_2 на користь ТОВ «ФК «Вектор Плюс» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законом України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмета іпотеки на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності у сумі 671 210,00 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 27 квітня 2022 року (справа № 464/1838/21) у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальності «Факторингова компанія «Вектор плюс» до ОСОБА_1 , за участю третьої особи ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором відмовлено повністю.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовано заходи забезпечення позову вжиті згідно з ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 18 березня 2021 року.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 14 жовтня 2022 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 квітня 2022 року визнано неподаною та повернуто апелянту.

Судові рішення в даній справі в касаційному порядку не оскаржувались.

З матеріалів справи убачається, що відповідач ОСОБА_3 є рідною сестрою ОСОБА_6 - дружини відповідача ОСОБА_2 .

Предметом позову в даній справі є визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна, яке виступало предметом іпотеки, визнання за позивачем права іпотеки на це майно та відновлення запису про реєстрацію права власності на вказане майно за первинним його набувачем ОСОБА_2 , який виступав щодо нього іпотекодавцем.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Так, у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним (частина перша статті 219 ЦК України).

Згідно зі статтею 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 цього Кодексу).

За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У частині першій статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи . Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом (частина перша та третя статті 575 ЦК України, в редакції діючій на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації (частини перша, шоста та сьома статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з частиною першою статті 4 цього Закону обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Державна реєстрація застави повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання, космічних об`єктів проводиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору (частина перша та друга статті 5 цього Закону).

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до положень статті 17 цього Закону іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

У разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (частина перша та друга статті 23 Закону України «Про іпотеку» в редакції діючій на час виникнення спірних правовідносин).

Водночас, при вирішенні питання про перехід обов`язків іпотекодавця до третьої особи, яка набула право власності на предмет іпотеки, підлягають встановленню обставини такого набуття.

Згідно з частиною першою статті 33 цього Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина четверта статті 33 цього Закону).

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідношення.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Згідно із частиною четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1 та 2 частини першої статті 264 ЦПК України).

Рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин (частина перша статті 265 ЦПК України).

У мотивувальній частині рішення, зокрема зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду (пункти 1, 2 та 4 частини четвертої статті 265 ЦПК України).

У мотивувальній частині рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 квітня 2022 року (справа № 464/1838/21) зазначено таке: «Таким чином, оскільки на момент набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вказана квартира не була обтяжена іпотекою, вона не знала і не могла знати про існування обтяжень у вигляді іпотеки, то ОСОБА_1 набула право власності на таке майно вільним від прав та обтяжень інших осіб, а іпотека за іпотечним договором від 15.08.2008 року, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. та зареєстровано в реєстрі за №4411 є припиненою».

Згідно з частиною першою статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (частина перша статті 19 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 203/4193/19 (провадження № 61-16780св21) з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі №922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) зазначено, що: «скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення; […] за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). […] при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження».

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 523/17358/16-ц (провадження № 61-48373св18).

Так у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19) зроблено висновки про те, що добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Також у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне. Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна. Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

У наведеній постанові наголошено на тому, що функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі. Аналогічно функцією державної реєстрації іпотеки є оголошення належності іпотеки нерухомого майна певній особі. Тобто запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису («заднім числом»), а підлягає відновленню з моменту вчинення запису про таке відновлення.

З огляду на наведені у у цій постанові мотиви, для забезпечення єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити шляхом конкретизації від її висновку, викладеного у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, а також від аналогічного висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1193цс15, і Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постановах від 10 травня 2018 року у справі № 643/18839/13-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 643/12557/16-ц та від 13 березня 2019 року у справі № 643/19761/13-ц.

Означена конкретизація висновків полягає у такому:

- скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення;

- виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру на підставі судового рішення є не правовим наслідком такого рішення, а фактичною дією, вчиненою на підставі цього рішення;

- виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі;

- запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя;

- за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню;

- при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження.

Також у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20), Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки щодо належного способу захисту прав:

«9.6. Виключення на підставі судового рішення відомостей про право іпотеки з Державного реєстру іпотек не може впливати на чинність іпотеки, оскільки така підстава припинення іпотеки не передбачена законом. У такому випадку скасування судового рішення, яке стало підставою для внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки не відновлює дію останньої, оскільки іпотека є чинною незалежно від наявності таких відомостей у Державному реєстрі іпотек.

9.8. У випадку якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.

9.9. Як зазначено (див. розділ 7 постанови ВП ВС), при вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки.

9.10. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного на аукціоні за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.

9.11. З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду вважає, що у справі про визнання права іпотекодержателя позивач не позбавлений права доводити недобросовісність кінцевого набувача предмета іпотеки, враховуючи, зокрема, інформацію з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно того, хто є кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «Бонус-трейд», на користь якого, як установили суди першої й апеляційної інстанцій, ТОВ «Бабаївськ-інвест» відчужило предмет іпотеки».

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі №725/1824/20 (провадження № 61-15705св21) зроблено висновок, що: «конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. […] апеляційний суд установив, що нежитлові приміщення вибули з власності позивачів унаслідок волевиявлення ОСОБА_2 без отримання згоди ОСОБА_1. Тобто, спільна воля позивачів на вибуття з їх власності спірного майна була відсутня. Суд зазначив, що ОСОБА_3 набула права власності на нежитлові приміщення за відплатним договором, придбавши його у ОСОБА_6, та є четвертим власником нежитлових приміщень після їх відчуження ОСОБА_2, а тому не знала та не могла знати про те, що це майно вибуло з власності ОСОБА_1 поза її волею. Під час придбання майна ОСОБА_3 правомірно очікувала, що ОСОБА_6 мала право ним розпоряджатися, а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти. Колегія суддів прийняла до уваги, що в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо обтяжень нерухомого майна, яке ОСОБА_3 набула у власність, а після придбання нерухомого майна ОСОБА_3 понесла витрати на його перепланування та покращення в розмірі 421 802 грн. […] За таких обставин апеляційний суд зробив правильний висновок про неможливість витребування спірних нежитлових приміщень у ОСОБА_3, оскільки задоволення позову про витребування майна в цій справі матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря».

Загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

У постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі №442/3663/20 (провадження № 61-6501св21) зроблено висновок про те, що для приватного права, з урахуванням принципу розумності, є неприйнятним використання правомірних приватно-правових конструкцій (зокрема, конструкції оспорюваного правочину) з метою створення передумов для позбавлення права власності добросовісного набувача, у випадку коли існує судове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову про витребування майна в добросовісного набувача. Правопорядок не може допускати ситуації коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень. Застосування приватно-правових конструкцій для позбавлення права власності у добросовісного набувача, у випадку коли існує судове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову про витребування майна в добросовісного набувача, та нівелювання законної сили судового рішення по своїй суті є недобросовісним і свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту.

У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі №520/11429/17(провадження № 61-19719св19) зроблено висновок про те, що преюдиційні факти - це такі факти, що встановлені рішенням чи вироком суду, які набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Тож законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних (відмінних) за змістом судових рішень.

Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), відповідно до яких преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі - для суду під час розгляду інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає потреби встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть судової преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення у справі, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено судом ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що піддано аналізові в мотивувальній частині судового акта.

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що переглядається:

- ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не є стороною оспорюваних ним договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 03 серпня 2017 року та від 02 липня 2018 року;

- ТОВ «ФК «Вектор Плюс» як правонаступник, так і АТ «Сведбанк» (кредитодавець) не реалізували своє право звернення до виконання рішення про стягнення боргу із ОСОБА_2 за кредитним договором, укладеним з ним;

- ОСОБА_1 є добросовісним набувачем (власником) цього майна, що встановлено преюдиціальним рішенням у справі № 464/1838/21 і ця обставина в межах справи, що переглядається позивачем не спростована;

- іпотека щодо квартири АДРЕСА_1 , яка виникла на підставі іпотечного договору від 15 серпня 2008 року за реєстровим № 4411 є припиненою, що також встановлено преюдиціальним рішенням у справі № 464/1838/21; а

- у зверненні стягнення на це майно, як на колишній предмет іпотеки згаданим рішення відмовлено.

За таких обставин:

- використання позивачем таких конструкцій, як звернення з позовом про повторне визнання права іпотеки, яка є вже на цей момент припиненою,

- у поєднанні з вимогами про визнання попередніх договорів щодо відчуження цього майна (предмета іпотеки) від іпотекодавця до покупця, та від цього покупця кінцевому покупцю, котрий є добросовісним набувачем такого майна;

- кінцевою метою заявлення яких є повернення права власності іпотекодавцю (про що свідчить позовна вимога про відновлення запис про реєстрацію права власності за ним),

- і, як наслідок, виникнення у позивача (іпотекодержателя) права звернення стягнення на таке майно, як на відновлений предмет іпотеки,

- що матиме свої наслідком позбавлення кінцевого добросовісного набувача спірного майна права власності на нього;

- нівелюватиме принцип res judicata (принцип остаточності рішення, як один з основоположних аспектів верховенства права) та породжуватиме «колізію» (наявність двох взаємовиключних) судових рішень, одне з яких є таким, що набрало законної сили, тобто є обов`язковим (стаття 18 ЦПК України), суперечить завданням цивільного судочинства;

- відтак є неприйнятним у демократичному суспільстві, адже таке «право використовується на зло».

З огляду на фактичні обставини справи, підстави та предмет позову, колегія суддів також вважає, що основною вимогою є позовна вимога визнання права іпотеки ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на майно, яким є квартира АДРЕСА_1 , а похідними є позовні вимоги про визнання недійсними та скасування договорів купівлі-продажу цієї квартири та про відновлення запису про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на вказану квартиру.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційного скарги щодо невірної оцінки листа-повідомлення від 06 жовтня 2015 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс», адже такий доказ не підтверджує/спростовує обставин справи, котрі входять до предмета доказування.

Також юридично неспроможними, з огляду на встановлені обставини справи, а також мотиви постанови суду апеляційної інстанції, є доводи скарги щодо неврахування судом ознак фраудаторності першого з оскаржуваних договорів.

Не спростовують вірних висновків суду по суті спору доводи скарги про невиконані кредитні зобов`язання позичальника ( ОСОБА_2 ), а також щодо його спроби вивести з під іпотеки квартиру, оскільки такі не підлягають перевірці в межах пред`явленого позову.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено за необґрунтованістю, а не за спливом строку позовної давності, колегія суддів не вбачає підстав для аналізу доводів скарги щодо пропуску строків звернення до суду.

Доводи скарги щодо того, що іпотека не є припиненою спростовуються мотивувальною частиною постанови суду апеляційної інстанції, якою мотивувальну частину оскаржуваного рішення викладено в іншій редакції.

Отже, відповідні доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктами 1 та 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга статті 376 ЦПК України).

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, оскільки суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку щодо відмови у задоволенні позову, проте з помилкових мотивів, оскаржуване рішення в частині вирішення спору по суті слід змінити в мотивувальній частині з викладенням її в редакції цієї постанови, а в решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме те, що оскаржуване рішення змінено в мотивувальній частині, підстави для здійснення розподілу судових витрат зі сплати судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», яка підписана адвокатом Блажевським Петром Івановичем, задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 грудня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину щодо вирішення спору по суті в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк