Справа № 545/1368/23
Провадження № 2-з/545/10/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.04.2023 року. Суддя Полтавського районного суду Полтавської області - Гальченко О.О., розглянувши заяву гр. ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В :

Гр. ОСОБА_1 звернувся 19.04.2023 року до Полтавського районного суду Полтавської області з заявою про забезпечення позову, яку суддя отримала 19.04.2023 року. В даній заяві заявник посилається на те, що рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 13.04.2023 року по справі №553/188/23 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зі змісту рішення суду слідує, що між сторонами існує спір про визначення місця проживання їхньої спільної дитини - ОСОБА_3 .

Також, з метою захисту прав дитини він звернувся до Чутівського районного суду Полтавської області з позовною заявою про визначення місця проживання дитини, яку за підсудністю направлено 11.04.2023 року до Полтавського районного суду Полтавської області.

Оскільки, заявнику чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною, що може істотно ускладнити виконання остаточного рішення суду про визначення місця проживання їх спільної дитини та призвести до фактичної неможливості його виконання з причин повного ( остаточного ) розриву психологічних та емоційних зв`язків між батьком та донькою, прохав задовольнити заяву про забезпечення позову.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Пленум Верховного Суду України у п. 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд ( суддя ) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який прохає застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989, ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789X11 ( 78912 ) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни, несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 «Конвенції про права дитини», передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно п. 3 ст. 9 «Конвенції про права дитини» держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У Параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага ( рішення у справі «Olsson v. Sweden» ( № 2 ) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини ( рішення у справі «Johansenv. Norway» від 07.08.1996, § 78 ).

Відповідно до ст. 141, 153 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини; мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини ( ч. 1- 3ст. 157 СК України ).

Про необхідність та важливість контакту дитини з кожним із батьків під час тривання судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дітей неодноразово наголошував у своїх рішеннях ЄСПЛ.

Так, у рішенні від 04.09.2018 «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» ( заява№ 6221/14 )ЄСПЛ вважав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіку відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, а тому допустимим є встановлення такого графіку до закінчення розгляду справи по суті, що свідчить про порушення ст. 8 «Конвенції…» щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя.

Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 127/31828/19, а саме : «зустрічі матері/батька з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи що цей спір виник із сімейних правовідносин».

Аналогічні правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 25.11.2020 в справі № 760/15413/19 ( провадження № 61-9164св20 ), від 25.08.2020 в справі № 466/2317/20 ( провадження № 61-11539ск20 ).

Обставини, викладені в заяві про забезпечення позову та докази надані в їх підтвердження вказують на наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із батьком. А тому, з метою запобігання втрати емоційного контакту батька з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про встановлення місця проживання дитини, прошу суд застосувати захід забезпечення позову у спірних правовідносинах із дотриманням вимог законодавства, яким врегульовано правовий механізм забезпечення позову.

З огляду на вищенаведене захід забезпечення позову, запропонований заявником, у вигляді зобов`язання гр. ОСОБА_2 забезпечувати побачення, спілкування та відозв`язок батька і доньки із встановленням графіку їх зустрічей відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, ( вказане підтверджується зокрема і судовою практикою, а саме ухвалами по справам № 751/6980/20, № 361/8355/21 з ЄДРСРУ ).

Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права ОСОБА_2 та інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

Невжиття заходів забезпечення позову може призвести до фактичної неможливості виконання рішення суду з причин повного ( остаточного ) розриву психологічних та емоційних зв`язків між батьком та донькою.

Згідно ст. 160 СК України, місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків, якщо дитина не досягла 10 років. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків ( усиновлювачів ) або одного з них, з ким вона проживає.

Їх спільна дитина з моменту народження проживала без прописки за адресою його реєстрації : АДРЕСА_1 в квартирі його батьків, які не заперечують про проживання онуки разом з ним. Донька в м. Полтава отримує дошкільну освіту в яслах-садку № 36 за адресою АДРЕСА_2 ( поряд з місцем проживання ), по вівторкам, четвергам, суботам відвідує гуртки ( дитячого логопеда, танцювальна хореографія ) в м. Полтава, перебуває на обліку в мікрорайоні Левада за місцем проживання в КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Полтавської міської ради» за адресою м. Полтава, вул. О. Бідного, 2, тощо. Він особисто несе практично повні витрати на утримання дитини, дитина відвідує дитячий клуб «Смайлик» в м. Полтава, відвідує дитячих лікарів в КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Полтавської міської ради», відвідує танцювальний гурток поряд з місцем проживання в загальноосвітній школі АДРЕСА_3 .

Натомість ОСОБА_2 з ними за адресою АДРЕСА_4 , на даний час постійно не проживає, при листуванні вказує контактну адресу : АДРЕСА_5 , що вказує про те, що вона взагалі не має наміру приймати участь в вихованні дитини та має намір жити в іншій наближеній до бойових дій в умовах військового стану області, наражаючи тим самим на смертельну небезпеку життя та здоров`я дитини, забрала дитину та не повідомляє йому про місце їхнього спільного перебування, внаслідок чого в дитини погіршився психологічний стан, не дозволяє бачитися діду і бабі по його лінії з онукою, хоча остання має з ними стійкий родинний зв`язок.

Наголошує, що дитина ніколи окремо від нього не проживала, а проживала разом з ним за адресою АДРЕСА_4 , він усвідомлює свою відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення належних для неї соціально побутових умов проживання. Крім того, дитина перебувала і перебуває на його утриманні, про що свідчать відповідні понесені витрати, ОСОБА_2 не працює, не отримує доходу, не має у власності нерухомого майна та не може забезпечити достатній для неї життєвий рівень.

Наразі дружина більше часу проводить в спілкуванні з іншими людьми, та рідко цікавиться сім`єю, дані обставини продовжуються протягом тривалого часу, фактично живе своїм життям в іншій сім`ї.

Він має самостійний дохід, постійне місце проживання, володіє нерухомістю, має позитивні характеристики, спиртні напої не вживає, не палить, добре ставиться до доньки, займається розвитком дитини, піклується про стан здоров`я та відпочинок, гармонійне життя та розвиток.

Також звертає увагу суду, що ОСОБА_2 намагалася безпідставно отримати аліменти на дитину, фактично проживаючи окремо від неї, зверталася до Ленінського районного суду м. Полтави та 23.03.2023 року по справі № 553/574/23, де їй відмовлено у видачі судового наказу про стягнення аліментів, що ще раз підтверджує, що дитина проживала разом з ним, та недобросовісну поведінку ОСОБА_2 , жагу лише до отримання грошей, щоб розпорядитися ними на власний розсуд, а не піклуванням про дитину.

Докази, надані до заяви підтверджують, що дитина перебуває на його утриманні, а не за місцем реєстрації ОСОБА_2 , яке вона постійно змінює або за місцем її фактичного проживання у м. Харків, як вона зазначає в листуванні.

Крім того, прохає суд взяти до уваги, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 по справі № 402/428/16-ц Верховний Суд зазначив, що законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 ( заява № 2091/13 ) ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування : по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язок із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини ( ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» ).

Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Також звертає увагу суду на недобросовісну поведінку ОСОБА_2 та порушення останньою ряду статей СК та КК України, а саме : позивач самочинно змінила з 30.03. 2023 місце проживання їх доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок чого порушились соціальні зв`язки дитини ( відвідування дошкільного закладу, гуртків, забезпечення медичного супроводу дитини за постійним місцем проживання ), дитина зазнає психологічного страждання через відсутність емоційного зв`язку з обома батьками. Не дозволяє йому бачитись з дитиною, приймати участь в її вихованні та не повідомляє йому про її місцезнаходження, ( копія протоколу про вчинення кримінального правопорушення від 14.04.2023, в якому зафіксовано факт недопуску його до дитини додається ).

Одноособово розірвала всі соціальні зв`язки, не дає бачитись з бабою та дідом по його лінії, малолітня дитина зазнає психологічного тиску через бажання повернутись додому та відсутність зв`язку з батьком, змінилось соціальне оточення дитини, що порушило її стабільність життя та інтереси, призвело до невиправданого розриву встановлених соціальних зв`язків, що вже сформовані у дитини в її віці на даний час, що жодним чином не відповідає інтересам дитини.

Через фактичне викрадення дитини він звернувся в опікунську раду виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради, службу у справах дітей Коломацької ОТГ, до Полтавського районного відділення поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, сільського голови Коломацької ОТГ, Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з відповідними заявами про відновлення порушених прав дитини, крім того ним направлено на всі відомі йому адреси можливого місця перебування матері та дитини вимоги про негайне повернення до постійного місця проживання дитини.

Докази, додані до заяви підтверджують, що донька проживала без реєстрації з моменту народження разом з батьком.

Він ніколи не давав згоди на зміну постійного місця проживання дитини або її реєстрацію.

Крім того, він 16.04.2023 дізнався, що його донька, якій ОСОБА_2 самочинно без його згоди з 30.03.2023 змінила місце проживання та з цього часу чиняться йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, була доставлена в ніч з 31.03.- 01.04.2023 в КП «центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Полтавської міської ради за адресою м. Полтава, вул. О. Бідного, 2 з діагнозом струс головного мозку, про що його як батька не було повідомлено до цього часу жодним чином. Є підстави вважати, що до дитини також може застосовуватися фізичне насильство, про що ним повідомлено до органів поліції.

Згідно рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», ( заява № 39948/06 ) встановлено, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположну складову сімейного життя. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Враховуючи, що наразі може існувати довготривалий спір щодо визначення місця проживання дитини, а невжиття заходів забезпечення позову може призвести до фактичної неможливості виконання рішення суду з причин повного ( остаточного ) розриву психологічних та емоційних зв`язків між батьком та донькою, керуючись Постановою Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006, ст. 149, 153 ЦПК, ст. 260, 261, 354 ЦПК України, прохав суд :

1. Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації : АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків : НОМЕР_1 , забезпечувати побачення та спілкування ( контакт ) ОСОБА_1 , місце реєстрації : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків : НОМЕР_2 , з малолітньою донькою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без присутності матері, кожного : вівторка та четверга з 10:00 до 19:00 год., з п`ятниці 16-00 до суботи 19-00 год. включно за місцем реєстрації батька - ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , а також у парках, скверах, розважальних закладах, спортивних майданчиках та інших об`єктах дитячої інфраструктури м. Полтави.

2. Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації : АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків : НОМЕР_1 , забезпечувати щодня у будні дні з 19:00 до 19:30 год. контакт батька - ОСОБА_1 з малолітньою донькою - ОСОБА_3 шляхом мобільного або відозв`язку за допомогою мобільних застосунків : «Viber», «WhatsApp», «Telegram» за телефонним номером батька : НОМЕР_3 .

Відповідно до ст.151-153 ЦПК України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити :

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування ( для юридичних осіб ) або ім`я ( прізвище, ім.»я та по батькові - для фізичних осіб ) заявника, його місцезнаходження ( для юридичних осіб ) або місце проживання чи перебування ( для фізичних осіб ), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків ( для фізичних осіб ) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності;

3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову;

4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності;

5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник;

6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення;

7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 п. 3, ч. 3 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії…, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заява гр ОСОБА_1 про забезпечення позову підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ст. 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, у п. 3 якої передбачено, що позов може забезпечуватись встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Ч. 10 ст. 150 ЦПК України встановлена заборона вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд ( суддя ) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Окрім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 «Конвенції про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII, всі дії стосовно дітей органів соціального забезпечення, судів, адміністративних чи законодавчих органів повинні бути спрямовані на якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Держави-учасниці повинні забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручі до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 ( заява № 2091/13 ), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти : по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789X11 ( 78912 ) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни, несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 «Конвенції про права дитини», передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно п. 3 ст. 9 «Конвенції про права дитини» держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У Параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага ( рішення у справі «Olsson v. Sweden» ( № 2 ) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини ( рішення у справі «Johansenv. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78 ).

Відповідно до ст. 141, 153 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини; мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини ( ч. 1- 3 ст. 157 СК України ).

Про необхідність та важливість контакту дитини з кожним із батьків під час тривання судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дітей неодноразово наголошував у своїх рішеннях ЄСПЛ.

У рішенні від 04.09.2018 «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» ( заява № 6221/14 ) ЄСПЛ вважав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіку відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, а тому допустимим є встановлення такого графіку до закінчення розгляду справи по суті, що свідчить про порушення ст. 8 «Конвенції…» щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя.

Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 127/31828/19, а саме : «зустрічі матері/батька з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи що цей спір виник із сімейних правовідносин».

Аналогічні правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 25.11.2020 в справі № 760/15413/19 ( провадження № 61-9164св20 ), від 25.08.2020 в справі № 466/2317/20 ( провадження № 61-11539ск20 ).

Обставини, викладені в заяві про забезпечення позову та докази надані в їх підтвердження вказують на наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову.

Обставини, викладені в заяві про забезпечення позову та докази, надані на їх підтвердження, свідчать про наявність фактичних обставин, з яким закон пов`язує можливість застосування заходів забезпечення позову.

Враховуючи предмет позову, обраний позивачем вид його забезпечення в частині зобов`язання відповідача надати йому можливість безперешкодного спілкування та побачення з дитиною протягом певного проміжку часу, не вирішує спір по суті, а лише спрямований на забезпечення збереження відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком.

Тривалий розгляд справи без можливості спілкування дитини з батьком може призвести до втрати емоційного зв`язку між батьком та дитиною, що в свою чергу ускладнить або зробить неможливим виконання можливого судового рішення про задоволення його позову.

Враховуючи викладене, а також ту обставину, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини, і саме під час вирішення даного спору підлягають доведенню твердження позивача про неправомірну зміну місця проживання дитини, що не може бути вирішено під час розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення позову, суддя вважає, що забезпечення позову до ухвалення судового рішення шляхом зобов`язання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , забезпечувати побачення та спілкування ( контакт ) ОСОБА_1 , місце реєстрації : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків : НОМЕР_2 , з малолітньою донькою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є доцільним, але з урахуванням балансу інтересів сторін та дитини, то у присутності матері дитини кожного : вівторка та четверга з 10:00 до 19:00 год., з п`ятниці 16-00 до суботи 19-00 год. включно за місцем реєстрації батька ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , а також у парках, скверах, розважальних закладах, спортивних майданчиках та інших об`єктах дитячої інфраструктури м. Полтави, є співмірним заявленим вимогам, відповідає інтересам дитини на контакт із батьком і не порушує права відповідачки, як матері. Крім того, для дотримання інтересів перш за все дитини і уникнення зловживання правами сторін, балансу інтересів сторін, то такі контакти необхідно проводити у присутності психолога та служби у справах дітей.

Суддя вважає, що зустрічі батька з дитиною у зазначені періоди часу будуть сприяти відновленню довірчих відносин та емоційного контакту між ними, відповідатимуть інтересам як батька так і дитини, та зможуть усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку, якщо позов буде задоволено.

Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з батьком.

Такі висновки узгоджуються із висновками щодо застосування відповідних норм права, наведених Верховним Судом в постанові від 04.04.2018 ( справа №344/16653/16-ц ).

Відповідно до ч. 1, 7 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі та у разі постановлення ухвали без повідомлення особи, щодо якої просять вжити заходи забезпечення позову, копія ухвали надсилається особі, щодо якої вжито заходи забезпечення позову, негайно після її виконання.

Керуючись ст. 151 - 153, 208 - 210, 293 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В :

Заяву гр. ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити частково.

Зобов`язати гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації : АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків : НОМЕР_1 , забезпечувати побачення та спілкування ( контакт ) гр. ОСОБА_1 , місце реєстрації : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків : НОМЕР_2 , з малолітньою донькою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у присутності матері, кожного : вівторка та четверга з 10:00 до 19:00 год., з п`ятниці 16-00 до суботи 19-00 год. включно за місцем реєстрації батька - гр. ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , а також у парках, скверах, розважальних закладах, спортивних майданчиках та інших об`єктах дитячої інфраструктури м. Полтави, а також в присутності психолога і представника служби у справах дітей.

Зобов`язати гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 місце реєстрації: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків : НОМЕР_1 , забезпечувати щодня у будні дні з 19:00 до 19:30 год. контакт батька - гр. ОСОБА_1 з малолітньою донькою - ОСОБА_3 шляхом мобільного або відозв`язку за допомогою мобільних за стосунків: «Viber», «WhatsApp», «Telegram» за телефонним номером батька : НОМЕР_3 .

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала надрукована суддею та є оригіналом.

Суддя: О. О. Гальченко