ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/7026/21 Номер провадження 22-ц/814/2258/23Головуючий у 1-й інстанції Миронець О.К. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.,

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 жовтня 2022 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2022 року, постановлені суддею Миронець О.К.

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є особою з інвалідністю ІІ групи за загальним захворюванням. У зв`язку з непрацездатністю позбавлений можливості отримувати постійний дохід. Єдиним його доходом є пенсія по інвалідності, яка становить 2243,50 грн. Пенсія не забезпечує йому задоволення мінімальних життєвих потреб, її не вистачає на реабілітацію та придбання ліків. Вказав, що має двох повнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які ніякої допомоги йому не надають, хоча мають таку можливість.

Враховуючи вищевикладені обставини, а саме: його непрацездатність, скрутне матеріальне становище; відсутність інших джерел доходу, просив стягнути з відповідачів аліменти на його утримання в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) кожного із відповідачів, починаючи з дня пред`явлення позову та до 23.06.2024 року, тобто до чергової дати переогляду для підтвердження групи інвалідності.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 06 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач має роботу, отримує заробітну плату та пенсію, на праві приватної власності має нерухоме та рухоме майно, що свідчить про відсутність потреби в матеріальній допомозі з боку повнолітніх дітей.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6000 грн. витрат на правову допомогу.

Не погодившись з даними рішеннями місцевого суду їх в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , просив їх скасувати та ухвалити нові рішення про задоволення позовних вимог та відмову в стягненні витрат на правову допомогу, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що суд першої інстанції не надав оцінки фінансовому становищу ОСОБА_2 та належного їй нерухомого майна, що вказує на її достатній майновий стан та можливість надавати матеріальну допомогу непрацездатному батьку.

Окрім того, вказав, що суд першої інстанції посилаючись на отримання ним заробітної плати не врахував, що з неї вираховувалися податки, тому фактично отримана виплата є меншою.

Також вказав, що належне йому нерухоме майно, зокрема квартира, було набуте на час його працездатності та за кредитні кошти, заборгованість за якими не погашена.

Посилання суду на відчуження належного йому нерухомого та рухомого майна не може вважатися доходом, оскільки є його фактичним еквівалентом, та не має враховуватися під час визначення аліментів.

Окрім того, суд першої інстанції не надав оцінки заяві ОСОБА_3 про визнання позову та потребі позивача у матеріальній допомозі.

Також, вказав на недоведеність та безпідставність стягнення з нього витрат на правову допомогу на користь ОСОБА_2 . Зазначив, що додатковим рішенням місцевого суду не мотивовано, на якій підставі з нього, як особи звільненої від сплати судового збору, мають бути стягнуті витрати понесені відповідачем на правничу допомогу.

Від ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення ухвалені у справі повною мірою відповідають вказаним вимогам.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Відповідно до частини першої, третьої статті 172 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування.

Статтею 202 Сімейного кодексу України встановлено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним.

Верховний Суд у постанові від 10.10.2018 р. у справі № 301/160/17 (провадження № 61-28415св18) виходив з того, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.

Обов`язок повнолітніх дочки, сина піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплений в ст. 51 Конституції України. Таке піклування може полягати в особистому догляді за батьками, допомозі в побуті, захисті прав й інтересів, матеріальній підтримці тощо. Цей конституційний обов`язок отримує продовження в нормах сімейного законодавства, зокрема у гл. 17 Сімейного кодексу України "Обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати батьків та його виконання".

Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі, які підлягають дослідженню під час розгляду справи.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частин першої, третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи за загальним захворюванням (т. 1, а.с. 15-16, т. 2, а.с. 216).

Згідно довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Полтавському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області та отримує пенсію по інвалідності. За період з листопада 2020 року по жовтень 2021 року позивачу виплачено пенсію по інвалідності на загальну суму 28828,24 гривень. При цьому розмір щомісячної пенсії становить 2481,78 гривень (т. 1, а.с. 17).

З повідомлення Комунального підприємства «Полтавський обласний центр медико-соціальної експертизи» Полтавської обласної ради» від 15.06.2022 № 558 вбачається, що ОСОБА_1 працює на посаді голови спеціалізованої онкологічної медико-соціальної експертної комісії, лікаря-онколога Комунального підприємства «Полтавський обласний центр медико-соціальної експертизи» Полтавської обласної ради» з 29.09.2017 по теперішній час (т. 1, а.с. 233).

Довідкою про заробітну плату ОСОБА_1 від 15.06.2022 № 556 встановлено, що за період з грудня 2021 року по травень 2022 року йому нараховано заробітну плату в розмірі 61157,13 грн., а саме: за грудень 2021 року 18100,90 грн.; за січень 2022 року - 16208,53 грн.; за лютий 2022 року -15144,40 грн.; за березень 2022 року 948,05 грн.; за квітень 2022 року 8506,74 грн.; за травень 2022 року - 2248,51 грн. (т. 1, а.с. 234).

ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 10.04.2019 належить трикімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 106,6 кв. м., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 2, а.с. 26).

Окрім того, ОСОБА_1 належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 276,2 кв. м. та земельна ділянка, на якій знаходиться будинок, загальною площею 0,1499 га (т. 2, а.с. 30-46).

Згідно листа Головного сервісного центру МВС в Полтавській області від 24.01.2022 за ОСОБА_1 зареєстрований транспортний засіб «LEXUS IS 205C», 2009 року випуску, об`єм двигуна 2499 см?, дата державної реєстрації 22.05.2020 (т. 1, а.с. 148).

В даному листі також повідомлено, що з 2016 року і по 2022 рік були відчуженні наступні належні ОСОБА_1 транспорті засоби: автомобіль «TOYOTA HILUX» 2012 року випуску, перереєстровано на нового власника 08.01.2022 року, автомобіль «NISSAN T-TRAIL», 2018 року випуску, перереєстровано на нового власника, 28.04.2021 року, трицикл «CAN-AM SPYDER» 2018 року випуску, перереєстровано на нового власника 22.04.2021 року.

ОСОБА_1 перебуває з 24.02.2017 в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серія НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 194).

ОСОБА_5 на праві власності належить легковий автомобіль NISSAN X-TRAIL, 2018 року випуску, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (т. 2, а.с. 122).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, погоджується з висновком місцевого суджу про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 щодо його потреби в матеріальній допомозі дітей.

Позивачем не наведено у позові на які цілі він потребує матеріальної допомоги, а його посилання на неможливість забезпечувати оплату реабілітації та лікування колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_1 не надані рекомендації лікарів щодо лікування (медичні препарати, процедури, санаторно-курортне лікування тощо ).

Доводи апеляційної скарги, щодо невзяття місцевим судом до уваги визнання ОСОБА_3 позову, колегія суддів відхиляє з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову».

Оскільки, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, не встановив законних підстав для задоволення позову, тому визнання ОСОБА_3 позовних вимог не може слугувати підставою для задоволення позову. При тому, ОСОБА_3 не позбавлений можливості добровільно перераховувати батькові аліменти.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п. 113, 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість апелянтом наведено не було.

Також в апеляційному порядку позивачем було оскаржено додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2022 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6000 грн. витрат на правову допомогу.

Додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2022 року обґрунтоване тим, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 06.10.2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено що є підставою для відшкодування ОСОБА_2 судових витрат на правову допомогу.

Колегія суддів не вбачає підстав для його скасування з наступних підстав.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, ухвалюючи рішення, суд, зокрема вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати (судовий збір та витрати пов`язані з розглядом справи).

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Тобто, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При цьому, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України відносить витрати на професійну правничу допомогу саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

До заяви про ухвалення додаткового рішення було долучено наступні докази понесених витрат на правову допомогу: договір про надання правової допомоги від 21.01.2022 укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Ковжогою О.І. (т. 2, а.с. 178-179), додаток № 1 до вищевказаного договору, в якому вказано, що клієнт за послуги адвоката після підписання договору сплачує гонорар у розмірі 6000 грн. (т. 2, а.с. 180), квитанція б/н від 21.01.2022 про отримання гонорару у сумі 6000 грн. (т. 2, а.с. 181), розрахунок суми гонорару за надання правової допомоги (т. 2, а.с 182), акт виконаних робіт згідно умов Договору про надання правової допомоги від 21 січня 2022 року (т. 2, а.с. 183).

Доводи ОСОБА_1 , щодо відсутності підстав для стягнення з нього витрат на правову допомогу, з огляду на те, що він є особою з інвалідністю 2 групи та за законом звільнений від сплати судового збору, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові № 6-1544цс17 від 18.10.2017 сторона, яка звільнена законом від сплати судового збору не звільняється від відшкодування витрат на правову допомогу.

На підставі викладеного, враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , виходячи з критерію розумності розміру судових витрат, справедливості, реальності адвокатських послуг та враховуючи обставини справи колегія суддів приходить до висновку, що додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2022 року ухвалене з дотриманням вимог законодавства, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи, що апелянт відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції необхідно віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 жовтня 2022 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2022 року залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції віднести на рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: С. А. Гальонкін

Г. Л. Карпушин