Постанова

Іменем України

11 липня 2023 року

м. Київ

справа № 334/6363/21

провадження № 61-5765св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2023 року у складі судді Гнатюка О. М. та постанову Запорізького апеляційного суду від 21 березня 2023 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Кухаря С. В., Крилової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовано тим, що він із 07 серпня 2009 року до 30 липня 2021 року працював у Публічному акціонерному товаристві комерційному банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), а саме:

- у період із 07 серпня 2009 року до 05 серпня 2010 року на посаді заступника керівника Управління безпеки по Запорізькій області РУ,

- у період із 05 серпня 2010 до 23 лютого 2012 року на посаді заступника керівника департаменту безпеки по Запорізькому РУ. Направлення «Служба безпеки» ТО;

- у період із 23 лютого до 19 березня 2012 року на посаді головного експерта Управління безпеки в Південно-Східному РУ головного офісу;

- у період із 19 березня 2012 року до 30 липня 2021 року на посаді заступника керівника Управління безпеки в Південно-Східному РУ головного офісу.

Згідно з наказом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 30 квітня 2021 року № E.17.U.0.0/4-6802287 «Про впровадження змін в організації виробництва і праці та в штатному розкладі банку» та наказу від 18 травня 2021 року № E.17.U.0.0/4-6861362 «Про внесення змін до наказу» посада, яку обіймав позивач підлягала скороченню на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Про проведення реорганізації та подальше скорочення на підставі зазначених наказів позивач дізнався 26 травня 2021 року, отримавши в системі електронного документообігу АТ КБ «ПриватБанк» «ПриватДок» персональне попередження «Про зміни в організації виробництва і праці та наступне можливе вивільнення працівників» Е.28.0.0.0/3-6897556.

16 липня 2021 року через систему електронного документообігу

АТ КБ «ПриватБанк» «ПриватДок» позивач отримав «Персональне попередження про ознайомлення із вакантними посадами банку» Е.28.0.0.0/3-7062445, яким йому пропонувалось за електронним посиланням https://privatbank.ua/work перейти на офіційний сайт банку, де у загальному доступі ознайомитись з єдиним переліком вакансій для всіх здобувачів, що претендують на отримання роботи

в АТ КБ «ПриватБанк».

У період із 26 травня 2021 року та до дати звільнення позивача він подав 16 заяв про свій намір обійняти одну із вакантних посад оприлюднених на сайті банку, щоразу отримував відмову, як такий, що не пройшов «відбір». Після кожної відмови йому знов пропонувалось ознайомитись з іншими вакансіями, які необхідно відстежувати за посиланням https://privatbank.ua/work.

03 серпня 2021 року на домашню адресу позивача надійшов рекомендований лист із повідомленням, в якому була копія наказу від 30 липня 2021 року № Э.DN-УB-2021-7099534-п про його звільнення та вимога з`явитись до Управління кадрового діловодства банку у м. Дніпрі для отримання трудової книжки.

Цього ж дня він з`явився до Управління кадрового діловодства банку у м. Дніпрі, де і дізнався про відмову його переведення на жодну із вакантних на той час посад та пропозицією підписати наказ про звільнення не в день ознайомлення з ним,

а 30 липня 2021 року у день звільнення позивача.

Тож 30 липня 2021 року на підставі наказу № Э.DN-УB-2021-7099534-п позивача звільнено з посади заступника керівника Управління безпеки з економічної безпеки РП ГО Управління безпеки у Південно-Східному РУ напрямку «Служба безпеки» ГО, яку він обіймав протягом останніх 9 років, на підставі пункту 1

статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату.

Зазначав, що станом на 30 липня 2021 року у день звільнення позивача, на офіційному сайті банку за посиланням https://privatbank.ua/work, лише

по м. Запоріжжя та Запорізькій області були в наявності 12 вакансій з термінами подачі резюме 18, 20, 31 серпня 2021 року, на які йому не запропоновано переведення.

Вважав, що його звільнення є незаконним та таким що відбулося із порушенням вимог трудового законодавства України.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати наказ від 30 липня 2021 року № Э.DN-УB-2021-7099534-п про його звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України; поновити його на роботі на посаді заступника керівника Управління безпеки з економічної безпеки РП ГО Управління безпеки у Південно-Східному РУ напрямку «Служба безпеки» ГО; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи із 30 липня 2021 року до дня ухвалення судового рішення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ АТ КБ «ПриватБанк» від 30 липня 2021 року № Э.DN-УВ-2021-7099534-п про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на роботі в АТ КБ «ПриватБанк» на посаді начальника заступника керівника Управління безпеки з економічної безпеки РП ГО Управління безпеки у Південно-Східному РУ напрямку «Служба безпеки» ГО. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 831 637,80 грн. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати

ОСОБА_1 в межах платежу за один місяць у розмірі 44 002,00 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що вимоги роботодавця про проходження позивачем процедур відбору та співбесід для заняття вакантних посад при скорочені його посади не є підтвердженням дотримання відповідачем вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 21 березня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2023 року у цій справі - залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що на порушення вимог частини третьої

статті 49-2 КЗпП України при звільненні позивача у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, банком не було запропоновано йому усі наявні вакантні посади в АТ КБ «ПриватБанк».

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У квітні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду

з касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя

від 20 січня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 21 березня 2023 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі

№ 359/8899/17, від 24 липня 2019 року у справі № 607/2852/17, від 13 січня

2021 року у справі № 641/5023/17, від 31 травня 2021 року у справі

№ 640/13168/20, від 09 вересня 2021 року у справі № 640/11863/19, від 28 вересня 2021 року у справі № 825/3682/14, від 08 грудня 2021 року у справі № 9901/407/19, від 27 червня 2022 року у справі № 227/2755/20. Також, у касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 4

частини другої статті 389 ЦПК України (якщо судове рішення оскаржується

з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу),

а саме, зазначено, що: суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1

частини третьої статті 411 ЦПК України).

У травні 2023 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу,

у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків щодо застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази

з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального

і процесуального права.

Встановлені судами обставини

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 із 07 серпня 2009 року до 30 липня 2021 року працював у ПАТ КБ «ПриватБанк», а саме:

- у період із 07 серпня 2009 року до 05 серпня 2010 року на посаді заступника керівника Управління безпеки по Запорізькій області РУ,

- у період із 05 серпня 2010 року до 23 лютого 2012 року на посаді заступника керівника департаменту безпеки по Запорізькому РУ. Направлення «Служба безпеки» ТО,

- у період із 23 лютого до 19 березня 2012 року на посаді головного експерта Управління безпеки в Південно-Східному РУ головного офісу,

- у період із 19 березня 2012 року до 30 липня 2021 року на посаді заступника керівника Управління безпеки в Південно-Східному РУ головного офісу.

Згідно з наказом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 30 квітня 2021 року № E.17.U.0.0/4-6802287 «Про впровадження змін в організації виробництва і праці та в штатному розкладі банку» та наказу від 18 травня 2021 року № E.17.U.0.0/4-6861362 «Про внесення змін до наказу» посада, яку обіймав позивач підлягала скороченню на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Ознайомитись із актуальним списком вакантних посад та обрати посаду, відповідно до спеціальності, кваліфікації та досвіду, можна за посиланням в інтернет-ресурсі https://privatbank.ua/work.

16 липня 2021 року через систему електронного документообігу

АТ КБ «ПриватБанк» «ПриватДок» позивач отримав «Персональне попередження про ознайомлення з вакантними посадами банку» № Е.28.0.0.0/3-7062445, яким йому пропонувалось за електронним посиланням https://privatbank.ua/work ознайомитись із актуальним списком вакантних посад та обрати посаду, відповідно до спеціальності, кваліфікації та досвіду.

У період із 26 травня 2021 року та до дати звільнення позивача він подав 16 заяв про свій намір обійняти одну із вакантних посад оприлюднених на сайті банку та щоразу отримував відмову як такий, що не пройшов «відбір». Після кожної відмови йому знов пропонувалось ознайомитись з іншими вакансіями, які необхідно відстежувати за посиланням https://privatbank.ua/work.

30 липня 2021 року на підставі наказу № Э.DN-УB-2021-7099534-п позивача звільнено з посади заступника керівника Управління безпеки з економічної безпеки РП ГО Управління безпеки у Південно-Східному РУ напрямку «Служба безпеки» ГО, яку він обіймав протягом останніх 9 років, за пунктом 1 статтею 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату. Підстава: наказ від 30 квітня

2021 року № E.17.U.0.0/4-6802287, наказ від 18 травня 2021 року № E.17.U.0.0/4-6861362 та перелік запропонованих вакантних посад станом на 16 липня

2021 року. У наказі про звільнення зазначено, що: «Працівнику було запропоновано вакантні посади за відповідною професією, спеціальністю та запропоновано переведення на іншу роботу у банку. Банком на момент створення цього наказу не отримано заяви зі згодою працівника про переведення, яка подається за умови та після успішного проходження процедури підбору та відбору на вакантну посаду (успішне проходження працівником процедури підбору та відбору підтверджується отриманням працівником пропозиції банку зайняти певну вакантну посаду). У разі отримання банком такої заяви працівника (після успішного проходження працівником процедури відбору) зі згодою про переведення на вакантну посаду до дати звільнення (включно), цей наказ про звільнення підлягає скасуванню».

Відповідно до довідки про заробітну плату і про доходи з 01 січня до 30 червня 2021 року від 28 липня 2021 року № 20.1.0.0.0/7-21078/171 позивачу за травень та червень 2021 року нарахована заробітна плата у розмірі 83 604,13 грн (за травень - 41 635,60 грн., за червень - 41 950,53 грн). Відпрацьованих робочих днів у травні (18) та червні (20) 2021 року, всього - 38.

03 серпня 2021 року позивач отримав трудову книжку у зв`язку із розірванням трудового договору.

Правове обґрунтування

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва

і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення

з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві,

в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно

з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва

і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того,

в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, тобто всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник.

Гарантії працівників при незаконному звільненні з роботи та порушенні порядку їх звільнення з роботи визначені законодавцем у статті 235 КЗпП України.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, установивши, що роботодавцем, у порушення вимог частини другої статті 40, частини третьої

статті 49-2 КЗпП України не були запропоновані позивачу всі наявні в банку вакантні посади на час його звільнення, які відповідали його освіті, кваліфікації та досвіду, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 не можна вважати таким, що проведено із дотриманням вимог трудового законодавства, тому наявні підстави для поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що відповідачем не дотримано вимог частини другої статті 40,

частини третьої статті 49-2 КЗпП України при звільненні ОСОБА_1 , оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника, посада якого підлягає скороченню, покладається саме на роботодавця.

Виконання цього обов`язку передбачає, що роботодавець зобов`язаний запропонувати такому працівнику усі посади, які відповідають його освіті, кваліфікації та досвіду, та які є вакантними з часу попередження про наступне вивільнення та до дня прийняття наказу про звільнення, та на які працівник повинен бути переведений за його згодою без проходження додаткових конкурсних процедур.

У цій справі роботодавцем не доведено виконання належним чином обов`язків, визначених частиною другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача.

Оцінка доводів касаційної скарги щодо неврахування висновків Верховного Суду

У касаційній скарзі банк вказує на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі

№ 359/8899/17, від 24 липня 2019 року у справі № 607/2852/17, від 13 січня

2021 року у справі № 641/5023/17, від 31 травня 2021 року у справі

№ 640/13168/20, від 09 вересня 2021 року у справі № 640/11863/19, від 28 вересня 2021 року у справі № 825/3682/14, від 08 грудня 2021 року у справі № 9901/407/19, від 27 червня 2022 року у справі № 227/2755/20.

Оскільки врахуванню підлягають висновки у справах у подібних правовідносинах, Верховний Суд аналізує наведені заявником як приклади на предмет подібності рішення Верховного Суду до обставин розглядуваної справи.

Критерії оцінки відносин на предмет подібності сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у справі № 233/2021/19. За такими критеріями суд касаційної інстанції визначає подібність правовідносин з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами

й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі

№ 755/12623/19 сформульовано висновок про те, що середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі

№ 9901/407/19 вказано, що «суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків

і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків

і зборів.

Отже, висновки сформульовані судами у цій справі не суперечать висновкам, викладеним у справах № 755/12623/19, № 9901/407/19. Крім того, практика Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі є сталою (див. постанови Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 752/19847/16, від 14 липня 2021 року

у справі № 127/13984/18 та інші).

У справі № 359/8899/17 Верховний Суд скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, погодився з його висновками про дотримання відповідачем процедури звільнення позивача, оскільки відповідач вчасно повідомив позивача про вивільнення, пропонував свої вакантні посади,

з яких позивач сам обрав ті, на які він погодився перевестися. Водночас позивача не можна прийняти на посаду, якій він не відповідає за кваліфікаційними вимогами.

У справі № 607/2852/17 Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що звільнення позивачки проведено з дотриманням вимог діючого законодавства, оскільки у відповідача дійсно мало місце скорочення чисельності працівників відділень AT «Райффайзен Банк Аваль» (ліквідація Галицького відділення банку (м. Тернопіль), яке очолювала позивачка), позивачка попереджалася за 2 місяці про наступне вивільнення та їй неодноразово надавалися пропозиції щодо вакантних посад, від яких вона відмовилася, а за результатами відбору кандидата на вакантну посаду начальника Академічного відділення (м. Тернопіль) комісією прийнято рішення та затверджено кандидатуру колишнього начальника Київського відділення (м. Тернопіль), профспілковий комітет надав згоду на її звільнення.

У справі № 641/5023/17 Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду про те, що звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40

КЗпП України відбулося у зв`язку зі скороченням штату, зокрема ліквідації (скорочення) посади, яку займав позивач, та на момент скорочення посади

у товаристві були відсутні вільні посади, які б могли бути запропоновані позивачу. Крім того, у відповідача не було можливості провести порівняння позивача

з іншими особами на такій же посаді та визначити осіб, які б мали переважне право на залишенні на роботі, оскільки посада керівника групи була єдиною

у товаристві. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є похідними від вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, а тому також не підлягають задоволенню.

У справі № 227/2755/20 Верховний Суд погодився із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що при видачі наказу від 15 червня 2020 року № 234к про звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40

КЗпП України, відповідач не допустив порушення вимог трудового законодавства. Відтак, оскаржуваний наказ не може бути визнаний незаконним та скасованим,

а тому відсутні підстави для поновлення позивача на роботі. Оскільки звільнення позивача відбулося на законних підставах, позовні вимоги в частині поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

Отже, у справах № 359/8899/17, № 607/2852/17, № 641/5023/17, № 227/2755/20 наведених заявником у касаційній скарзі як приклади неоднакового застосування норм права, встановлені інші фактичні обставини ніж у справі, яка переглядається

у касаційному порядку.

У справах № 640/13168/20, № 640/11863/19 вирішувалися спори щодо визнання протиправним та скасування наказів про незаконне звільнення осіб з органів внутрішніх справ, де Верховний Суд дійшов висновку про те, що якщо працівником міліції не подано рапорт упродовж трьох місяців на переведення до поліції відповідно до вимог пункту 9 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», то у подальшому визначено інший порядок прийняття на службу до поліції - на конкурсній основі.

У справі № 825/3682/14 предметом спірних правовідносин були накази голови Комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів України від 29 жовтня

2014 року № 2177-о та голови комісії з реорганізації ГУ Міндоходів у Чернігівській області від 29 жовтня 2014 року № 164-о про звільнення позивача з публічної служби за процедурою очищення влади (люстрації) із застосуванням заборони протягом 10 років займати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація).

Зазначені висновки Верховного Суду не підлягають застосуванню до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі, оскільки у цих постановах та у справі, яка переглядається, інше матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що реалізація положень частини четвертої статті 263 ЦПК України полягає у тому, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосуванні відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду лише у справах, у яких відносини є подібними.

З урахуванням наведеного, доводи касаційної скарги про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень правових висновків, викладених у зазначених постановах Верховного Суду

(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), є необґрунтованими.

Також заявник у касаційній скарзі вказує на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої

цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

За правилом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд

є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Тобто обов`язковою умовою застосування положень пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є визначення та наведення заявником підстав касаційного оскарження відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України.

Оскільки Верховний Суд констатує, що наведені АТ КБ «ПриватБанк» підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України не підтверджені, відповідно, суд касаційної інстанції не враховує доводи заявника щодо недослідження (неналежного дослідження) доказів, як підставу касаційного оскарження відповідно до пункту 1

частини третьої статті 411 ЦПК України.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані, з якими погоджується й суд касаційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційним судом не встановлено. Отже доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли своє підтвердження.

Переглянувши у касаційному порядку судове рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, з урахуванням неможливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені

в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального чи процесуального права, тому касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення залишенню без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 21 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний