Придніпровський районний суд м.Черкаси
Провадження № 2/711/689/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2023 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого - судді Скляренко В.М.

при секретарі Копаєвій Є.В.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представників відповідачів: Кващук А.М., Яроша С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Черкаської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом, в якому просив стягнути з Державного бюджету України на його користь 1 300 000 грн. в якості компенсації моральної шкоди та 10 699,52 грн. компенсації матеріальної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, завданих внаслідок незаконного провадження про притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 371 КК України, незаконного застосування запобіжного заходу, порушення права на захист під час провадження досудового розслідування, оскільки за наслідками судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_1 виправдано за ч. 1 ст. 364 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, а за ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 371 КК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним таких злочинів. В позові зазначається, що незаконність дій правоохоронних органів під час кримінального провадження, зокрема, полягала у наступному: 1) порушення порядку вручення повідомлення про підозру, оскільки такі дії вчинені 23.01.2015р. безпосередньо у приміщенні Золотоніської ЦРЛ у період перебування позивача на стаціонарному лікуванні, що призвело до гострого погіршення стану здоров`я позивача; 2) покладання на позивача в якості запобіжного заходу обов`язку не відлучатись із м. Черкаси без дозволу слідчого, прокурора або суду, тоді як позивач хоч і мав зареєстроване місце проживання у м. Черкаси, проте постійно проживав у м. Золотоноша; 3) незаконні відмови прокурора у задоволенні клопотань сторони захисту під час досудового розслідування, які сім разів скасовувались слідчими суддями; 4) надання Черкаською обласною прокуратурою у засоби масової інформації публікацій про проведення окремих процесуальних дій у кримінальному провадженні щодо позивача з негативним стилістичним нахилом та з позиції доведеності винуватості позивача у вчиненні інкримінованого діяння. Також позивач зазначає, що з урахуванням сфери його професійної діяльності (адвокатська діяльність), тривалий розгляд кримінального провадження завдав йому неймовірних репутаційних втрат. Все це на фоні тяжкості пред`явленого обвинувачення, тривалого досудового розслідування та судового розгляду, встановлених слідчим суддею порушень прав позивача на захист, самого порядку повідомлення позивачу про підозру та заподіяної репутаційної шкоди мало надвагомий психологічний вплив на позивача, внаслідок чого завдана йому моральна шкода має бути компенсована у грошовому виразі в сумі 900 000 грн.

Також позивач вказує на завдання йому моральної шкоди внаслідок безпідставного ініціювання органами прокуратури перегляду виправдувального вироку за нововиявленими обставинами, внаслідок чого процес перегляду виправдувального вироку тривав більше 1 року 8 місяців і в цей період часу позивач був вимушений підлаштовувати особисті плани та графік життя до судових засідань у справі №712/4072/15-к, що мало негативний психологічний вплив на позивача і завдало йому душевних страждань, які мають бути компенсовані у грошовому еквіваленті в сумі 400 000 грн.

Окрім того, під час усього тривалого строку судового розгляду кримінального провадження позивач ніс витрати, пов`язані з прибуттям за викликами суду, оскільки він фактично проживав у м. Золотоноша, а розгляд справи здійснювався у м. Черкаси та в м. Кропивницькому. Для поїздок до суду позивач змушений був нести витрати на придбання палива для автомобіля, сумарна вартість яких складає 10 699,52 грн. і які мають бути йому відшкодовані.

Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 21.12.2022р. цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Черкаської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди передано за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси.

27.01.2023р. судом відкрито провадження у справі із визначенням здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

13.02.2023р. на адресу суду надійшов письмовий відзив Державної казначейської служби України. У відзиві зазначено, що позивачем не надано жодних доказів наявності завдання йому моральної шкоди, а факт постановлення судом виправдувального вироку стосовно позивача не може вважатися безумовним доказом заподіяння моральної шкоди. Також вказується про необґрунтоване завищення позивачем розміру грошового відшкодування моральної шкоди, оскільки період перебування позивача під слідством та судом слід обчислювати з 23.01.2015р. (дата оголошення позивачу про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) до 23.12.2020р. (дата постановлення ухвали Кропивницького апеляційного судом про залишення без змін вироку суду першої інстанції про виправдання позивача), тобто 71 місяць, а отже сума відшкодування моральної шкоди становить 475 700 грн. (6 700 грн. * 71), з огляду на показник мінімальної заробітної плати у 2023 році за ставкою 6 700 грн/місяць. Окрім того, у відзиві зазначається про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу витрат, пов`язаних з прибуттям до суду під час розгляду кримінальної справи за його обвинуваченням, оскільки такі витрати не є збитками, а є судовими витратами і питання про їх відшкодування має вирішуватись судом, який ухвалював судове рішення у справі №712/4072/15 відповідно до норм КПК України та не може вирішуватись іншим судом шляхом пред`явлення позову в іншій справі. Тож ДКСУ у повному обсязі заперечує проти задоволення позовних вимог.

16.02.2023р. на адресу суду надійшов письмовий відзив Черкаської обласної прокуратури проти позову, в якому зазначено, що позов не підлягає задоволенню. В обґрунтування своєї позиції у відзиві вказується, що позивачем не надано суду будь-яких доказів, які підтверджують його душевні страждання такого ступеню, що потребують відшкодування у більшому розмірі, ніж визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Вказується про необґрунтованість тверджень позивача про зниження престижу і ділової репутації, необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів чи вжиття інших заходів для відновлення честі і гідності. Також зазначено, що період перебування позивача під слідством та судом тривав з 15.01.2015р. (дата складання повідомлення про підозру) до 23.12.2020р. (дата набрання законної сили виправдувальним вироком), що складає 71 місяць 9 днів, а отже мінімальний розмір моральної шкоди може становити 477 710 грн. (6 700 грн. * 71 міс. 9 дн.), що відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості. Окрім того, у відзиві зазначається про відсутність законодавчих підстав для відшкодування позивачу витрат на участь у процесуальних діях в кримінальному провадженні і питання про їх відшкодування має вирішуватись судом в рамках розгляду кримінального провадження відповідно до норм КПК України.

23.02.2023р. на адресу суду на дійшов письмовий відзив Офісу Генерального прокурора. У відзиві зазначено, що позивач не надав доказів того, що він зазнав вимушених змін у своїх життєвих і суспільних стосунках, зниження престижу, репутації, змушений був витрачати час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а відтак не довів факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Також зазначено, що період перебування позивача під слідством та судом тривав з 15.01.2015р. (дата складання повідомлення про підозру) до 23.12.2020р. (дата набрання законної сили виправдувальним вироком), що складає 71 місяць 9 днів, а отже мінімальний розмір моральної шкоди може становити 477 710 грн. (6 700 грн. * 71 міс. 9 дн.), що відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості. Окрім того, у відзиві зазначається про відсутність законодавчих підстав для відшкодування позивачу витрат на участь у процесуальних діях в кримінальному провадженні і питання про їх відшкодування має вирішуватись судом в рамках розгляду кримінального провадження відповідно до норм КПК України. Додатково у відзиві вказується, що Офіс Генерального прокурора є неналежним відповідачем у цій справі, внаслідок чого суду слід відмовити в задоволенні позову до такого відповідача.

06.03.2023р. судом закрите підготовче провадження, а справа призначена до судового розгляду у судовому засіданні на 10.04.2023р.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснив, що під час судового розгляду справи він фактично проживав у м. Золотоноша у своїх батьків, внаслідок чого змушений був для прибуття у судові засіданні використовувати автомобіль батьків, на заправку якого паливом витрачав власні кошти, а тому такі витрати мають бути йому відшкодовані державою. Зауважив, що позовну заяву йому складав його представник, внаслідок чого після розгляду справи він подаватиме докази щодо розміру витрат на правничу допомогу в порядку, передбаченому ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Представник Черкаської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора Кващук А.М., яка діє на підставі довіреностей №15/1-9вих-23 від 05.01.2023р. та №15/1/2-47-23 від 07.03.2023р., в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог з підстав, викладених у письмових відзивах, та просила суд відмовити у задоволенні позову. Додатково зауважила, що період перебування позивача під слідством та судом тривав 71 місяць, тобто з 23.01.2015р. (дата повідомлення позивачу про підозру) до 23.12.2020р. (дата постановлення ухвали Кропивницького апеляційного судом про залишення без змін вироку суду першої інстанції про виправдання позивача).

Представник Державної казначейської служби України Ярош С.В., який діє на підставі довіреності від 29.11.2022р., в судовому засіданні також заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві та просив відмовити у позові. Додатково зазначив, що в даному випадку відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди через недоведеність факту її завдання, а понесені позивачем матеріальні витрати є процесуальними витратами кримінального провадження і не підлягають відшкодуванню.

Заслухавши пояснення позивача та представників відповідачів, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що слідчим відділом прокуратури Черкаської області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000039 внесеному до ЄРДР 24.02.2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 171, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 365, ч. 1, 3 ст. 371, ч. 1, 2 ст. 372, ч. 1 ст. 375 України.

15.01.2015р. в рамках кримінального провадження складено повідомлення про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 371 КК України.

16.01.2015р. на веб-сторінці прокуратури Черкаської області у розділі «Новини та публікації» було розміщено повідомлення під заголовком «Прокуратурою області зібрано докази для притягнення до відповідальності винних у незаконних затриманнях громадян під час акцій протесту у січні 2014 року» наступного змісту «Прокуратурою області оголошено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень двом слідчим міліції, а також прокурору, які проводили незаконне затримання громадян, за підозрою у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 294, ч. 2 ст. 341 КК України, під час проведення акцій протесту 23.01.2014р. біля Будинку рад в м. Черкаси…» /т. 1 а.с. 39/. В цей же день зазначена публікація була продубльована на веб-сайтах засобів масової інформації «ПРОЧЕРК.інфо», «ПРОВІНЦІЯ», «Про все» /т. 1 а.с. 40-42/.

22.01.2015р. на веб-сторінці прокуратури Черкаської області у розділі «Публікації в ЗМІ» було розміщено повідомлення прокурора Черкаської області Шеремета Ю., в якому вказується про те, що «минулого тижня повідомлено про підозру ще двом слідчим міліції, а також прокурору, які проводили незаконне затримання громадян під час проведення акції протесту 23 січня» /т. 1 а.с. 43/

Згідно листа Центральної районної лікарні м. Золотоноша Черкаської області від 18.02.2015р. за вих. №334 в період часу з 13.01.2015р. до 27.01.2015р. позивач проходив стаціонарне лікування у неврологічному відділенні Золотоніської ЦРЛ з діагнозом вегето-судинна дистонія по гіпертонічному типу, кризовий перебіг. У подальшому з 28.01.2015р. по 06.02.2015р. позивач продовжив лікування амбулаторно на денному стаціонарі неврологічного відділення. /т. 1 а.с. 33/.

23.01.2015р. у приміщенні Золотоніської ЦРЛ позивачу було вручено повідомлення про підозру та клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.

Ухвалою слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.01.2015р. №711/604/15-к позивачу обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком на 60 днів з покладанням на позивача наступних обов`язків: 1) прибувати до слідчого відділу прокуратури Черкаської області, до прокурора або до суду за першою вимогою; 2) не відлучатися із м. Черкаси без дозволу слідчого, прокурора, або суду; 3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; 4) утримуватися від спілкування з потерпілим ОСОБА_2 /т. 1 а.с. 34-35/.

Ухвалою слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.04.2015р. №711/2595/15-к відмовлено в задоволенні клопотання слідчого про продовження строку запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання відносно ОСОБА_1 /т. 1 а.с. 36-37/.

Під час досудового розслідування ОСОБА_1 неодноразово звертався до слідчих та прокурорів з клопотаннями про проведення окремих слідчих дій чи прийняття процесуальних рішень, на які отримував необґрунтовану відмову, внаслідок чого шість разів відповідні постанови прокурора скасовувались слідчим суддею за скаргами позивача, про що свідчать відповідні ухвали слідчих судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.03.2015р. №711/1569/15, 06.03.2015р. №711/1765/15, 16.03.2015р. №711/1942/15, 16.03.2015р. №711/1937/15, 31.03.2015р. №711/1940/15, 06.04.2015р. №711/2148/15 /т. 1 а.с. 48-107/.

07.04.2015р. відносно позивача ОСОБА_1 був складений обвинувальний акт, який затверджений прокурором та який в подальшому було скеровано для розгляду до Соснівського районного суду м. Черкаси. /т. 1 а.с. 108-137/.

Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_1 у тому, що він, здійснюючи повноваження прокурора у кримінальному провадженні №0000308 за фактом організації невідомими особами масових заворушень, блокування та захоплення 23.01.2014р. невстановленими особами приміщення Черкаської обласної державної адміністрації, на виконання незаконної вказівки керівництва про необхідність затримання завідомо невинних учасників мирної громадської акції «Євромайдан», 24.01.2014р. о 05 год. 25 хв., перебуваючи у службовому кабінеті Соснівського РВ УМВС України в Черкаській області, розташованому по вул. Пастерівській, 104, зловживаючи владою та своїм службовим становищем, діючи умисно з кар`єристських спонукань, з метою одержання неправомірної вигоди для самого себе у вигляді просування по службі, використовуючи своє службове становище всупереч інтересам служби, достовірно знаючи, що у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які підстави для затримання ОСОБА_2 , склав протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину та вчинив службове підроблення, а саме особисто склав і вніс до протоколу затримання завідомо неправдиві відомості про те, що ОСОБА_2 затриманий безпосередньо під час вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 294, ч. 2 ст. 341 КК України, хоча будь-яких фактичних даних про причетність останнього до організації масових заворушень, блокування та захоплення приміщення Черкаської обласної державної адміністрації, а також активної участі у масових заворушеннях, у матеріалах кримінального провадження на момент затримання не було і в ході подальшого досудового розслідування не встановлено. Внаслідок складеного завідомо неправдивого офіційного документу, ОСОБА_2 був поміщений та незаконно утримувався в ізоляторі тимчасового тримання Придніпровського РВ УМВС України в Черкаській області аж до обрання йому 25.01.2014р. запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.

Дії ОСОБА_1 стороною обвинувачення кваліфіковані як злочини, передбачені, ч. 1 ст. 364 КК України зловживання службовою особою владою, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для себе, чи інших фізичних осіб, використані службовою особою влади та службового становища всупереч інтересам служби, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян та державним інтересам; ч.1 ст. 366 КК України службове підроблення, тобто складання, видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей; ч. 3 ст. 371 КК України завідомо незаконне затримання, вчинене в особистих інтересах.

09.04.2015р. на веб-сторінці прокуратури Черкаської області у розділі «Актуально» розміщено публікацію під заголовком «Прокуратура направила до суду обвинувальний акт стосовно колишнього прокурора, який незаконно затримав громадянина під час подій Революції Гідності», в якій вказується про завершення слідчим відділом прокуратури області досудового розслідування та направлення до суду обвинувального акту стосовно колишнього старшого прокурора прокуратури міста Черкаси, який 23 січня минулого року незаконно затримав громадянина за підозрою у вчиненні злочинів під час проведення акції протесту поблизу Будинку рад. /т. 1 а.с. 44/. В цей же день зазначена публікація була про дубльована на веб-сайтах засобів масової інформації «ПРОЧЕРК.інфо», «Прес-Центр», «Про все» /т. 1 а.с. 45-47/.

За вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.01.2018р. ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з: відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, та недоведеністю у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366 і ч. 3 ст. 371 КК України. /т. 1 а.с. 145-161/.

За виправдувальним вироком судом встановлено, що ОСОБА_1 дійсно 24.01.2014р. склав протокол затримання ОСОБА_2 , однак у той же час суд дійшов висновку, що стороною обвинувачення не було доведено наявність в діях ОСОБА_1 складів інкримінованих йому злочинів.

Так, обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, є наявність наслідків у вигляді «істотної шкоди». Проте Законом України № 1261-VII від 13 травня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у сфері державної антикорупційної політики у зв`язку з виконанням Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України» примітку 3 до ст.364 КК України було викладено в новій редакції, відповідно до якої «істотна шкода» в цілях застосування цієї статті визначається виключно в матеріальному вираженні «шкода, яка в сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян».

Отже, беручи до уваги, що такої істотної шкоди (у матеріальному вираженні) не було встановлено, а вказаний закон має зворотну дію, оскільки покращує становище особи, яка притягувалася до кримінальної відповідальності, то суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.

Окрім цього, у виправдувальному вироку суд зауважив, що з суб`єктивної сторони службове підроблення, передбачене ч. 1 ст. 366 КК України, характеризується тільки прямим умислом, оскільки службова особа завідомо усвідомлює неправдивий характер тих відомостей, які вносяться нею до офіційних документів. Внесення до таких документів відомостей, неправдивий характер яких службова особа не усвідомлює, виключає склад підроблення і за наявності умов, зазначених в ст. 367 КК України, може потягти за собою відповідальність за службову недбалість.

Разом із тим, дослідивши надані стороною обвинувачення докази, суд зробив висновок про те, що органами досудового слідства не доведено, що на час складання протоколу затримання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , як прокурор, завідомо знав про його невинуватість і про те, що офіційні документи містили завідомо неправдиві відомості про вчинення потерпілим ОСОБА_2 злочину. У зв`язку з цим, керуючись ч. 4 ст. 17 КПК України, відповідно до якої усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи, суд зробив висновок, що під час судового розгляду не було надано доказів, які б поза розумним сумнівом доводили винуватість ОСОБА_1 у вчиненні передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 371 КК України злочинів.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 23.12.2020 року вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.01.2018 року залишено без змін, а ухвалою Верховного Суду від 29.03.2021 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.01.2018 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 23.12.2020 року стосовно ОСОБА_1 /т. 1 а.с. 182-198, 201-204/.

Заступник Генерального прокурора Якубовський М.В. 16.03.2021р. подав до Соснівського районного суду м. Черкас заяву, у якій ставив питання про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Соснівського районного суду м. Черкас від 12.01.2018 року, але ухвалою Соснівського районного суду м. Черкас від 22.12.2021 року таку заяву залишено без задоволення /т. 1 а.с. 209-221/.

Вказану ухвалу прокурор у кримінальному провадженні Ширяєв А.М. оскаржив в апеляційному порядку, але ухвалою Черкаського апеляційного суду від 08.06.2022 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Соснівського районного суду м. Черкас від 22.12.2021 року - без змін /т.1 а.с.222-230/. Зазначені судові рішення були оскаржені прокурором в касаційному порядку, але ухвалою Верховного Суду від 01.12.2022 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а відповідні судові рішення без змін.

Зазначені обставини справи, окрім їх часткового підтвердження письмовими доказами, визнаються учасниками справи, внаслідок чого суд вважає їх доведеними.

Позивач стверджує, що він незаконно піддався необґрунтованому кримінальному переслідуванню, внаслідок чого зазнав моральної шкоди, яку необхідно компенсувати наступним чином:

- за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності за період перебування під слідством та судом з 24.02.2014р. (початок досудового розслідування) до 23.12.2020р. (набрання виправдувальним вироком законної сили) відшкодування має складати 900 000 грн., оскільки такий період тривав 82 місяці;

- за безпідставне ініціювання прокурором перегляду виправдувального вироку за нововиявленими обставинами, внаслідок чого у кримінальному провадженні мало місце додаткове судове провадження в період часу з 18.03.2021р. (дата надходження до суду заяви прокурора про перегляд вироку) до 01.12.2022р. (дата ухвалення остаточного рішення судом касаційної інстанції) відшкодування має складати 400 000 грн.

Розмір відшкодування позивач обчислював з урахуванням того, що він не може бути меншим за мінімальний, передбачений статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», який обчислюється шляхом множення показника розміру мінімальної заробітної плати на відповідну кількість місяців перебування під слідством та судом.

У зв`язку із здійсненням судового провадження у кримінальному провадженні щодо позивача він неодноразово викликався до суду для участі в судових засіданнях у зв`язку з чим змушений був прибувати до приміщень Соснівського районного суду м. Черкаси, Черкаського апеляційного суду, Кропивницького апеляційного суду, використовуючи при цьому автомобіль для проїзду. За період часу з 28.04.2015р. до 04.04.2022р. позивач витратив 10 699,52 грн. на придбання пального для автомобілю, що підтверджується відповідними квитанціями про оплату пального /т. 1 а.с. 232-250, т. 2 а.с. 1-24/. Беручи до уваги, що відповідні витрати обумовлені необхідністю прибуття за викликами суду, то позивач вимагає їх відшкодування.

Оскільки позивач не отримав ніякого відшкодування від держави, то він звернувся до суду з даним позовом.

Таким чином спір між сторонами виник з правовідносин про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Закону України від 01.12.1994р. №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон №266/94) тощо.

Надаючи оцінку доводам учасників справи та обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статті 23 ЦК моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно ч. 1 ст. 1173 ЦК шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

За змістом ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону №266/94 підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно п. 3, 5 ч. 1 ст. 3 Закону №266/94 у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; моральна шкода.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону №266/94 право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що стосовно позивача здійснювалось кримінальне провадження по обставинам подій незаконного затримання громадян під час проведення акцій протесту 23.01.2014р. біля Будинку рад в м. Черкаси. В рамках кримінального провадження повідомлення про підозру стосовно позивача було складено 15.01.2015р. При цьому під час досудового розслідування та судового провадження прокурор підтримував обвинувачення в рамках правової кваліфікації дій позивача за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 371 КК України. За наслідками розгляду обвинувального акту судом був ухвалений виправдувальний вирок, який набрав законної сили 23.12.2020р.

У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 реабілітований повністю, а відтак має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави.

Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 31.08.2022 року у справі №306/701/20. У зазначеній постанові Верховний Суд вказав, що Закон №266/94 пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, який включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умови виникнення права на його відшкодування. Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону №266/94-ВР, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року №6/5/3/41. Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17.11.2021р. у справі №522/2493/18. Реабілітуючі, на відміну від нереабілітуючих підстав, для застосування наведеного вище Закону України, пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати.

За змістом п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КПК України, виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

В пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27.10.1999 року у справі №1-15/99 зазначено що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Таким чином, у період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути зарахований час, починаючи з моменту складання письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком суду законної сили.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.08.2020 року у справі № 607/10144/18.

Враховуючи зазначене, період перебування позивача під слідством та судом має бути обрахований з моменту складання письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а саме з 15.01.2015р. до 23.12.2020р., тобто до дати винесення ухвали Кропивницьким апеляційним судом, якою залишено виправдувальний вирок без змін.

Таким чином, позивач зазнав кримінального переслідування з боку правоохоронних органів держави в період часу з моменту складання письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень (15.01.2015р.) до набрання законної сили виправдувальним вироком щодо нього (23.12.2020р.), тобто в період часу тривалістю 71 місяць 9 днів, внаслідок чого він має право на відшкодування шкоди на підставі ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК та п. 1 ч. 1 ст.2 положень Закону №266/94.

Протягом вказаного періоду позивач був вимушений регулярно приймати участь у слідчих діях та судових засіданнях, витрачаючи на це час, що вимагало від нього додаткових зусиль необхідних для організації життя. Сам факт знаходження під кримінальним переслідуванням, а також факт обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, мав для нього стресові наслідки, він був змушений захищатись від пред`явленого обвинувачення, що призводило до цілком природних хвилювань, що негативно вплинуло на його звичний уклад життя, тобто зумовило певний рівень моральних страждань і переживань.

Обґрунтовуючи власні позовні вимоги позивач стверджував, що внаслідок безпідставного перебування під слідством та судом йому було заподіяно психічного впливу, що призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, тому дії органів досудового розслідування та прокуратури нанесли йому моральну шкоду.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, а відтак, відхиляє доводи відповідачів щодо недоведеності факту завдання позивачу моральної шкоди.

Стосовно інших періодів часу, за які позивач також вимагає відшкодування моральної шкоди (24.02.2014р. по 14.01.2015р., 18.03.2021р. по 01.12.2022р.), то в даному випадку правовою підставою таких вимог є положення ч. 6 ст. 1176 ЦК, відповідно до яких завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, а отже для відшкодування моральної шкоди за такі періоди позивачу має довести суду наявність такої шкоди, протиправність дій відповідачів, причинний зв`язок між діями та моральної шкодою та обґрунтувати належним чином розмір її компенсації.

Повертаючись до питань встановлення факту завдання позивачу моральної шкоди та розміру її компенсації суд звертає увагу на наступне.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ч. 5, 6 ст. 4 Закону №266/94).

В постанові від 20.09.2018р. у справі №686/23731/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Слід звернути увагу, що моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

При оцінці обґрунтованості вимог у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди, слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Насамперед, йдеться про визнання критично розглянутих національним судом (крізь призму обставин справи) і достатньо аргументованих, з огляду на суть порушеного права й характер правопорушення, показань сторін достатніми доказами для прийняття рішення щодо вимог з приводу відшкодування моральної шкоди. Такий підхід цілком узгоджувався б і з думкою Європейського суду з прав людини, викладеною ним у рішенні від 28.05.1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства», де зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які, як заявниці, зіткнулися з проблемами початку або продовження свого подружнього життя, можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. При цьому, однак, задовольняючи вимоги щодо компенсації моральної шкоди, Європейський суд з прав людини подекуди посилається на зазнані заявниками незручності, певне розчарування та страждання в результаті встановленого порушення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Антоненков та інші проти України» // Офіційний вісник України. 2006. № 41. Ст. 2784), інші конкретизовані вияви немайнових втрат заявника, а іноді не вважає за потрібне чітко кваліфікувати їх вид і характер (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Чуян проти України»)

Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а змістом моральних страждань потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.

Додатково слід зауважити, що моральною шкодою визначаються навіть не самі страждання, а саме негативні наслідки немайнового характеру, які ними спричиненні, оскільки тільки вони становлять розуміння шкоди як обов`язкової умови відповідальності.

В цьому контексті суд бере до уваги, що тяжкість переживання психотравмуючої події повністю залежить від індивідуально-психологічних особливостей людини, якій завдано моральну шкоду, від її темпераменту, стійкості афективно-вольових процесів, рівня суб`єктивного контролю, стресостійкості, соціальної адаптованості, способу реагування на фруструючі події.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019р. у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Згідно положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що в період часу з 24.02.2014р. по 14.01.2015р. досудове розслідування в рамках кримінального провадження №0000039 від 24.02.2014р. здійснювалось за фактами перевищення влади та службових повноважень, завідомо незаконного затримання, тримання під вартою, притягнення завідомо невинних осіб до кримінальної відповідальності працівниками правоохоронних органів у січні 2014 року в місті Черкасах, втручання в діяльність судових органів, службового підроблення, незаконного перешкоджання службовими особами правоохоронних та інших державних органів Черкаської області проведенню громадянами зборів та мітингів протягом січня-лютого 2014 року на території міста Черкаси за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 365, ч. 3 ст. 371, ч. 2 ст. 372, ч. 1 ст. 171, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 375, ст. 340, ч. 2 ст. 376, ч.ч. 1, 4 ст. 358, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 343, ч. 1 ст. 376-1, ч. 2 ст. 384, ст. 386 КК України. Позивач в такому кримінальному провадженні на початку досудового розслідування мав статус свідка, внаслідок чого до нього не застосовувались заходи забезпечення кримінального провадження, що мали наслідком обмеження його законних прав і свобод, а відтак твердження позивача про наявність щодо нього кримінального переслідування з боку держави в цей період часу є необґрунтованими.

Необґрунтованими є і доводи позивача про зазнання ним протиправного кримінального переслідування з боку держави в період часу з 18.03.2021р. по 01.12.2022р. у зв`язку з ініціюванням прокурором процесу з перегляду виправдувального вироку за нововиявленими обставинами. В цьому контексті слід звернути увагу, що провадження за нововиявленими або виключними обставинами є окремою стадією кримінального процесу, але воно значно відрізняється від загальної процедури кримінального переслідування, оскільки не передбачає можливості застосування обмежувальних заходів забезпечення кримінального провадження. На такій стадії позивач не мав офіційно визнаного статусу підозрюваного чи обвинуваченого і до нього не застосовувались заходи забезпечення кримінального провадження. Сам факт використання прокурором права на ініціювання такого провадження та здійснення такого провадження судом не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди іншим учасникам кримінального провадження, оскільки є реалізацією процесуальних прав, передбачених законом.

Натомість, судом встановлено, що кримінальне провадження здійснювалось відносно позивача по обставинам вчинення умисного злочину. Здійснення процесуальних дій (вручення повідомлення про підозру) та вжиття до позивача заходів забезпечення кримінального провадження (запобіжний захід) здійснювались у відповідності до визначеної законом процедури та виправдовувались тими обставинами, які існували на момент прийняття рішення про їх застосування. За таких обставин, твердження позивача про незаконність відповідних дій, незаконне застосування до нього запобіжного заходу та незаконність дій прокурора з оскарження судових рішень, якими виправдано позивача, є недостатньо об`єктивними та надмірно категоричними, а помилка прокурора в оцінці доказів та обставин кримінального провадження, в даному випадку, не є беззаперечною підставою для визнання факту завдання позивачу такими діями моральної шкоди у розмірі, що підлягає компенсації понад визначені законом гарантії. При цьому суд бере до уваги що відповідні дії правоохоронних органів були зумовлені належною правовою підставою на момент їх вчинення і судом не встановлено обставин, які б свідчили про невиправданість вчинення таких дій.

Надаючи характеристику особисто-вольовим ознакам індивідуальності позивача, суд бере до уваги той факт, що позивач має повну вищу освіту, на момент подій, які стали об`єктом розслідування, обіймав посаду старшого прокурора прокуратури м. Черкаси, а з 17.08.2015р. є адвокатом, що свідчить про те, що позивач володіє високими професійними та особистісними якостями (високий рівень правосвідомості, врівноважений тип характеру та стиль поведінки, належний емоційний стан, стресостійкість, здатність до служби в умовах підвищеного психологічного навантаження).

Також суд бере до уваги, що в рамках кримінального провадження ОСОБА_1 під час досудового та судового слідства під вартою не перебував, не затримувався та не арештовувався, тобто міг вільно пересуватися, реалізовувати свої життєві плани, працювати, спілкуватися та не зазнав катування, не був позбавлений права негайно постати перед суддею, не був примушений свідчити проти себе та саме головне був визнаний судом невинуватим, тобто повністю реабілітований.

Зазначені обставини в сукупності свідчать про те, що сам лише факт здійснення кримінального провадження з розслідування наявності ознак вчинення кримінальних правопорушень у діях позивача не є безумовним свідченням завдання йому моральної шкоди у вигляді душевних страждань та репутаційних втрат такого рівня, який окрім констатування державою повної реабілітації позивача від висунутих обвинувачень та виплати гарантованого законом матеріального відшкодування моральної шкоди вимагає додаткової грошової компенсації.

Необґрунтованими виглядають доводи позивача щодо приниження його честі й гідності внаслідок здійснення публікацій у засобах масової інформації відомостей про обставини розслідування кримінального провадження та здійснення процесуальних дій (вручення повідомлення про підозру, складання та направлення до суду обвинувального акту). В цьому контексті суд звертає увагу, що аналіз змісту таких повідомлень свідчить, що вони за своїм змістом мали нейтральний характер відносно особи позивача, не містили відомостей про персональні дані позивача і мали на меті інформування громадськості про результати діяльності прокуратури. Будь-яких обставин, які б свідчили про здійснення таких публікацій з метою завдання шкоди престижу і діловій репутації особистості позивача судом не встановлено. У свою чергу наявність коментарів негативного характеру (відносно особи позивача) до таких публікацій від третіх осіб є наслідком суб`єктивної думки та персонального ставлення таких осіб до подій, що обумовили здійснення відповідних інформативних публікацій прокуратури, і саме такі треті особи несуть відповідальність за зміст своїх коментарів.

Критично ставиться суд і до доводів позивача щодо його репутаційних втрат в очах оточення, внаслідок формування враження, що він має проблеми із законом. В цьому контексті слід звернути увагу, що в Україні діє презумпція невинуватості, яка передбачає що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили (ч. 1 ст. 17 Кримінального процесуального кодексу України).

Окремо слід звернути увагу, що право на заняття адвокатською діяльністю позивач здобув 17.08.2015р., тоді як повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень відносно нього було складене 15.01.2015р., а обвинувальний акт 07.04.2015р. Зазначені обставини свідчать, що здійснення кримінального провадження не створювало об`єктивних перешкод позивачу для реалізації його здібностей на зайняття адвокатською діяльністю, а вид професії у правозастосовній діяльності в період здійснення кримінального провадження був обраний ним самостійно і свідомо, а відтак позивач мав враховувати та припускати можливість існування ризиків негативного впливу судового провадження на його професійну діяльність.

Щодо доводів позивача про невиправдане покладання на нього в якості запобіжного заходу обов`язку не відлучатись із м. Черкаси без дозволу слідчого, прокурора або суду, тоді як позивач хоч і мав зареєстроване місце проживання у м. Черкаси, проте постійно проживав у м. Золотоноша, то суд зауважує, що відповідний обов`язок був покладений на нього слідчим суддею 30.01.2015р. з урахуванням наявності у позивача зареєстрованого місця проживання в м. Черкаси. Доказів того, що позивач не мав можливості проживати за місцем свого зареєстрованого місця проживання суду не надано, а згідно наданої позивачем довідки №272 від 08.11.2022р., виданої квартальним комітетом №26, вбачається, що позивач став фактично проживати у своїх батьків в м. Золотоноша з 31.01.2015р. Отже зміна позивачем місця його фактичного проживання після застосування до нього запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання є наслідком його поведінки та його власних дій. Тож судом не встановлено обставин, які б свідчили про ігнорування державними органами на момент розгляду питання про застосування запобіжного заходу до позивача обставин його приватного життя та місця проживання.

Щодо доводів позивача про погіршення стану його здоров`я, внаслідок вручення йому повідомлення про підозру, то суд зауважує наступне. Згідно наданої позивачем довідки з Центральної районної лікарні м. Золотоноша вбачається, що причиною госпіталізації 13.01.2015р. позивача у неврологічне відділення лікарні була вегето-судинна дистонія по гіпертонічному типу з кризовим перебігом. Суд не відхиляє доводів позивача, що погіршення його здоров`я обумовлено, в тому числі, його душевними хвилюваннями через наявність кримінального провадження щодо нього, проте враховуючи, що відповідне лікування позивач розпочав ще до того, як набув статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, то при оцінці даної обставини суд зважає, що загальний незадовільний стан здоров`я позивача викликаний не виключно наявністю кримінального провадження щодо нього.

В той же час визначаючи розмір справедливого, розумного, належного та достатнього грошового відшкодування моральної шкоди за перебування позивача під слідством та судом в період часу з 15.01.2015р. по 23.12.2020р., суд виходить з того, що в даному випадку мова йде про справедливе та розумне відшкодування, а не про покарання держави за помилки під час здійснення кримінального провадження і, відповідно, таке відшкодування не має призводити до необґрунтованого збагачення позивача та невиправданої розтрати коштів державного бюджету.

Отже, на підставі ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК та положень Закону №266/94 позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати на день ухвалення судом рішення (6 700 грн.) за кожен місяць перебування під слідством та судом, що в даному випадку складає 477 710 грн. [ (6 700 грн. х 71 місяць) + (6 700 грн. / 30 * 9 календарних днів) ] і буде належним і достатнім засобом відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу.

Щодо позовних вимог про відшкодування витрат, пов`язаних з прибуттям до суду, то слід звернути увагу, що на підставі п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону №266/94 позивач має право на відшкодування таких витрат і відповідні вимоги можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства, оскільки положення діючого кримінального процесуального законодавства не регламентують відшкодування таких витрат підозрюваного чи обвинуваченого у випадку ухвалення щодо нього виправдувального вироку. Разом з тим, в даному випадку суду не надано доказів на підтвердження об`єктивності та виправданості таких витрат, оскільки позивачем не надано доказів наявності в нього у користуванні транспортного засобу та його характеристик (марки, моделі та об`єму двигуна), що унеможливлює перевірку об`єктивності обсягів купівлі пального порівняно з нормативними витратами транспортного засобу для подалання відстані з м. Золотоноша до м. Черкаси, м. Кропивницький, визначеними наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998р. «Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті». При цьому, суд зазначає, що надані позивачем фіскальні чеки на придбання пального, незважаючи на однакову віддаленість його місця проживання до приміщення Соснівського районного суду м. Черкаси та Черкаського апеляційного суду, суттєво відрізняються за об`ємом придбаного пального та його вартістю. Також суду не надано і будь-яких доказів на підтвердження неможливості проживання позивача у м. Черкасах чи обґрунтованої потреби його проживання у м. Золотоноша. За таких обставин суд позбавлений можливості надати належну оцінку виправданості здійснених позивачем витрат на купівлю пального, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 11-13, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Черкаської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди 477 710 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 20 квітня 2023 року.

Головуючий: В.М. Скляренко