справа № 754/3591/21 головуючий у суді І інстанції Сенюта В.О.
провадження № 22-ц/824/4595/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 квітня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та з урахування заяви про зміну предмету позову просила стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 105 340,23 доларів США, з яких: 1 015 000 доларів США - борг за основним зобов`язанням; 90 340,23 доларів США - 3% річних за прострочення грошового зобов`язання, в гривнях за офіційним курсом НБУ на дату платежу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 березня 2018 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 1 015 000 доларів США, які мав повернути в наступні терміни: 500 000 доларів США до 06 березня 2018 року; 515 000 доларів США до 23 березня 2018 року. Факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою, в якій відповідач власноруч вказав, що зобов`язується повернути борг. Проте, відповідач свій обов`язок щодо повернення коштів не виконав. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з пропозицією укладення договору врегулювання суперечок з приводу невиконання ним своїх зобов`язань.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2022 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що розгляд справи без участі сторін та відповідно без технічної фіксації судового засідання було заздалегідь спланованим з метою спростити порядок ухвалення оскаржуваного рішення, про що свідчить заздалегідь подана заява представника позивача про розгляд позовної заяви без їхньої участі. Відповідач зазначає, що відповідно до відзиву на позовну заяву ним заперечувався факт, що вказана розписка стосується саме його, та була підписана ним. Оскільки, у тексті документу іменованому «розписка» не міститься жодних ідентифікуючих ознак особи ОСОБА_1 , зокрема відсутня дата народження, місце проживання, місце реєстрації, будь-які паспортні дані, або дані щодо реєстраційного номеру картки платника податків. Тому, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 не є особою, який складав на ім`я ОСОБА_3 документ іменований «розписка». Крім того, до позовної заяви, окрім копії документу іменованого «розписка», не надано жодного документу, який би посвідчував особу ОСОБА_1 , або хоча б якось ідентифікував особу до якої подано позовну заяву. Водночас, судом під час вирішення справи по суті, не надано жодної правової оцінки такій позиції відповідача та взагалі в судовому рішенні питання про підтвердження особи боржника, якщо такий є, суд оминув, хоча з огляду на піддання сумніву відповідачем факту того, що ця розписка стосується саме його, встановлення його особи було б обов`язковим. Такі дії на думку відповідача є неприпустимими та упередженими, оскільки судом без будь-яких доказів направлених на відповідність особи відповідача особі, яка зазначена у документі, ухвалено рішення щодо стягнення з нього понад 1 000 000 доларів США. Більше того, ОСОБА_1 жодного разу не було викликано у судове засідання, щоб дійсно встановити його особу. Рішення суду першої інстанції ґрунтується виключно на припущеннях та ухвалено безпідставно. Крім того, у документі, який позивачем іменується як «розписка» наявні виправлення. Зокрема виправлення стосується саме суми, яка була отримана. Такі виправлення є критичними, а у випадку їх наявності, такі документи не можуть бути взяті до уваги судом як доказ. Також, текст копії документу іменованого «розписка» не містить саме зобов`язання ОСОБА_1 повернути грошові кошти, з огляду на те, що відповідно до вказаного тексту ОСОБА_1 «взяв» грошові кошти, а не «позичив» чи «отримав у борг», оскільки вказані поняття не є тотожними та несуть у собі різне сенсове навантаження. Крім того, в розписці не вказано жодного порядку повернення грошових коштів. Тому, з огляду на викладене в даному випадку позивачем неправильно встановлено правову природу укладеного сторонами договору та зроблено неправильний висновок про те, що має місце укладення договору позики. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року по справі № 6-1967цс15. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Так, враховуючи вищевикладене, а також той факт, що в тексті копії документа іменованому «розписка» відсутній будь-який натяк на наявність зобов`язання у ОСОБА_1 повернути грошові кошти, в даному випадку позивачем не було доведено факт укладення між нею та відповідачем саме договору позики; умови договору, які були погоджені позивачем та відповідачем; не надано жодних інших підтверджень укладення договору позики; не надано підтвердження, що у позивача на момент складання документу іменованого «розписка» існували зазначені у ньому грошові кошти тощо. Тобто, зазначене є ще одним доказом того, що надана суду копія документа іменована «розписка» є лише підтвердженням того, що у відповідача відсутнє зобов`язання перед позивачем з повернення грошових коштів у вказаному розмірі. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові ВП ВС від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц. Крім того, з оскаржуваного рішення відповідачу стало відомо, що позивачем було подано заяву про зміну предмета позову, натомість, всупереч нормам ЦПК України, жодних заяв відповідачем, або його представником не отримано.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує про те, що апеляційна скарга базується лише на тексті судового рішення, а не на вивченні матеріалів справи і ґрунтується на припущеннях, які не відповідають ні матеріалам справи, ні фактам та обставинам, досліджених і обґрунтованих судом при прийнятті рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 01 березня 2018 року ОСОБА_1 склав розписку про те, що взяв у ОСОБА_3 1 015 000 доларів США. Строком до: 500.000 доларів США до 06 березня 2018 року; 515.000 доларів США до 23 березня 2018 року (а.с. 9).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи не міститься доказів того, що договір позики (розписка), укладений між сторонами, є нечинним, його дійсність не спростовано, а тому зобов`язання за даним правочином підлягають виконанню.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розписки від 01 березня 2018 року ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_3 1 015 000 доларів США. Строком до: 500 000 доларів США до 06 березня 2018 року; 515 000 доларів США до 23 березня 2018 року

Зі змісту зазначеної розписки не вбачається, що відповідач взяв кошти у сумі 1 015 000 доларів США саме в борг. Також, відсутнє зобов`язання відповідача повернути отримані в борг грошові кошти саме ОСОБА_3 .

Підтвердження відповідачем отримання грошових коштів від позивача не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання, що спростовує доводи, викладені ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц, в якій Верховний Суд визнав не доведеним факт отримання коштів саме в борг під зобов`язання повернення зазначеного боргу з огляду на зміст поданої позивачем розписки, в якій аналогічним чином зазначено про отримання від позивача певної суми коштів на визначений строк.

Оскільки матеріали справи не містять доказів того, що між сторонами було укладено саме договір позики, а також доказів передачі коштів з зобов`язанням повернути вказані кошти позивачу, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Вимога щодо стягнення 3% річних є похідною вимогою від стягнення основного боргу, а, відтак, також не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що в силу вимог ст. 376 ЦПК України є підставою до скасування рішення з прийняттям постанови по суті позовних вимог.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_4 заявив клопотання про закриття апеляційного провадження. Клопотання обґрунтоване тим, що апеляційну скаргу подано та підписано не уповноваженою особою, оскільки як вбачається зі змісту договору про надання правої допомоги від 10 січня 2022 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , строк дії такого договору сплив 31 грудня 2021 року. Судовий збір за подачу апеляційної скарги сплачений не ОСОБА_1 , оскільки згідно квитанції про оплату в ній вказано ідентифікаційний номер, що не належить відповідачу.

Разом з тим, вказане клопотання є необґрунтованим та задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Зі змісту договору про надання правової допомоги від 10 січня 2022 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , дійсно вбачається, що строк дії такого договору сплив 31 грудня 2021 року. Натомість, вказане є очевидною технічною помилкою, оскільки договір підписано 10 січня 2022 року. Відтак, строк його дії не може закінчитись раніше.

Крім того, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката, як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

В матеріалах справи міститься ордер серії КС №085839 на підставі якого адвокат Скомський В.В. здійснює представництво ОСОБА_1 зокрема в Київському апеляційному суді.

Що стосується доводів щодо сплати судового збору іншою особою, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про судовий збір» судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Зі змісту постанови Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №9901/144/20 вбачається, що під час врахування сплати судового збору потрібно враховувати весь зміст платіжного документа, зокрема, вказівки на призначення відповідного платежу (об`єкта справляння судового збору). Визначальним виступає факт надходження усієї належної до сплати суми судового збору до спецфонду Держбюджету.

Зі змісту квитанції про оплату судового збору за подачу апеляційної скарги чітко вбачається, що ініціатором платежу виступає ОСОБА_1 , а призначенням платежу є судовий збір у справі за позовом ОСОБА_3 , рішення від 25 жовтня 2022 року у справі №754/3591/21. Перед відкриттям апеляційного провадження, апеляційним судом перевірено та встановлено, що судовий збір у розмірі 17 025 грн. зараховано до Державного бюджету України 17 січня 2023 року.

Відтак, клопотання представника позивача ОСОБА_4 щодо закриття провадження у справі задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви сплаті підлягав судовий збір у розмірі 11 350 грн., при подачі апеляційної скарги сплаті підлягав судовий збір у розмірі 17 025 грн. (11 350*150%). Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав до задоволення апеляційної скарги, з позивача підлягає стягненню на користь відповідача сплачений ним судовий збір у розмірі 17 025 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2022 року скасувати та прийняти постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовити.

В задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_4 про закриття апеляційного провадження відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 17 025 (сімнадцять тисяч двадцять п`ять) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 07 квітня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.