СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/14861/22

пр. № 2/759/1068/23

20 березня 2023 року суддя Святошинського районного суду міста Києва Єросова І.Ю., при секретарі Овдій В.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 р. засобами поштового зв`язку адвокат Ковбасюк В.А., який представляє інтереси позивача звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом у якому просить визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 двокімнатну квартиру загальною площею 47,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_1 , але дана квартира придбана повністю позивачем за її особисті кошти, які вона отримала в подарунок від своїх батьків. А тому вказана квартира підлягає визнанню особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.11.2022 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.02.2023 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду.

17.11.2022 року ОСОБА_2 подано до суду заяву про визнання позову, у якій відповідач підтверджує, що квартира АДРЕСА_1 не була придбана за спільні кошти подружжя. У зв`язку з чим його право спільної сумісної власності на дану квартиру, зареєстровану за позивачкою у період перебування у шлюбі не розповсюджується. А тому не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позову.

Позивач у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 20.09.2016 року укладено шлюб, який зареєстрований Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві (актовий запис №2195).

Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О. (реєстровий №6630), 19.10.2019 року ОСОБА_1 як покупець придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно актуального на день розгляду справи витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 є власником об`єкта нерухомого майна, а саме: житлового приміщення у АДРЕСА_1 , відомості про державну реєстрацію іпотеки - відсутні, відомості про державну реєстрацію обтяжень - відсутні.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на правовий висновок ВП Верховного Суду, викладений у постанові від 21.11.2018 року у справі №372/504/17, підтверджено абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до п. З ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 7 грудня 2016 року у справі 6-1568цс16, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Суд, оцінивши та дослідивши докази надані сторонами, враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, зокрема те, що відповідач позов визнав повністю, доходить висновку, що грошові кошти, сплачені ОСОБА_1 за квартиру за договором купівлі-продажу є її особистою приватною власністю, а тому квартира вважається набутою за час шлюбу, але за кошти, які належали позивачці особисто, а тому слід визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (ч. 6 ст. 57 СК України).

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 4, 13, 82, 259, 263, 265, 352 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання майна особистою приватною власністю, задовольнити.

В порядку поділу майна подружжя, визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , житлове приміщення загальною площею 47,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю.Єросова