Головуючий у І інстанції Коваленко І.В.
Провадження № 22-ц/824/6055/2023 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 березня2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С.,Гуля В.В.,

за участю секретаря: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 30 січня 2023 року про відмову у задоволенні заяви про зміну предмету позову у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійнихвимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович,про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, поновлення іпотеки та обтяження,

В С Т А Н О В И В :

05.10.2021 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» в особі уповноваженої особи Скребця О.С., до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, поновлення іпотеки та обтяження.

Одночасно позивачембуло подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав, в тому числі, Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних, та міських рад, Київській, Севастопольській міським районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям акредитованим суб`єктам, нотаріусам (державним/приватним), іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень), а також будь-яким іншим особам уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки, що розташована за адресою:АДРЕСА_1 , кадастровий номер :66:586:0004 РНОНМ 000.

13.10.2021 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва заяву позивача ТОВ«Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на земельну ділянку, кадастровий номер :66:586:0004, РНОНМ 000, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав, в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних, та міських рад, Київській, Севастопольській міським районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям,акредитованим суб`єктам, нотаріусам (державним/приватним), іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень), а також будь-яким іншим особам,уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки, кадастровий номер: :66:586:0004, РНОНМ 000, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

25.10.2021 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, поновлення іпотеки та обтяження. Розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.

02.12.2021 року до канцелярії суду надійшла заява уповноваженого представника ТОВ«Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» Скребця О.С. про доповнення позовних вимог новими вимогами в порядку ст.49 ЦПК України, в якій відповідачем-1 вказано ОСОБА_1 , відповідачем-2 - ОСОБА_2 , відповідачем-3 - ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мангуш Андрій Миколайович.

27.01.2022 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва у задоволенні заяви представника позивача ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» Скребця О.С. про доповнення позовних вимог новими вимогами - відмовлено.

03.02.2022 року до суду надійшла заява уповноваженого представника ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» Скребця О.С. про зміну предмету позову в порядку ст.49 ЦПК України шляхом доповнення, в якій: відповідачем-1 вказано ОСОБА_1 , відповідачем-2 - ОСОБА_2 , відповідачем-3 - ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мангуш Андрій Миколайович (а.с.156-175,том 1).

В заяві про зміну предмету позову шляхом доповнення позивач просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :66:586:0004, укладений 15.09.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мангуш А.М., зареєстрований в реєстрі за №2067; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 (ін.н. НОМЕР_1 ) на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :66:586:0004, РНОНМ 000, індексний номер рішення: 60377066 від 15.09.2021 року, запис про проведену державну реєстрацію запис право власності/довірчої власності: 43969225; припинити право власності за ОСОБА_3 (ін.н. НОМЕР_1 ) на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :66:586:0004, РНОНМ 000.

Заява мотивована тим, що з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, позивачу стало відомо, що 15 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу спірноїземельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :66:586:0004, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мангуш А.М., зареєстрований в реєстрі за №2067. Право власності було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з відкриттям розділу на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 60377066 від 15.09.2021 року, номер запису про право власності/довірчої власності: 43969225.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 січня 2023 року у задоволенні заяви представника позивача ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» Скребця О.С. про зміну предмету позову - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, позивач подав на неї апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та постановити по справі нову ухвалу про задоволення заяви про зміну предмету позову.

Обгрунтовуючи скаргу, посилався на те, що необхідність зміни предмету позову виникла у зв`язку із тим, що початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати йому в повній мірі захист його порушених прав та інтересів, зважаючи на подальше відчуження земельної ділянки. При цьому, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що позивачем було змінено одночасно предмет і підставу позову, зважаючи на те, що позивачем було заявлено позовні вимоги, які обґрунтовуються обставинами протиправного та незаконного відчуження земельної ділянки, що є предметом іпотеки, без згоди іпотекодержателя. Уже в процесі розгляду даної справи позивачу стало відомо, що 15 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :66:586:0004, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мангуш А.М., зареєстрований в реєстрі за №2067. Право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з відкриттям розділу на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 60377066 від 15.09.2021 року, номер запису про право власності/довірчої власності: 43969225. Тобто, знову ж таки відбулось відчуження спірної земельної ділянки, що є предметом іпотеки, без згоди іпотекодержателя.

Таким чином, первісні основні підстави позову позивач залишив незмінними та лише доповнив їх новими обставинами, що є безпосередньо пов`язаними з основними підставами позову, оскільки ці обставини є складовими процесу незаконного відчуження предмету іпотеки. І саме з метою захисту своїх прав в повній мірі позивачем було подано заяву про зміну предмету позову шляхом доповнення позовних вимог новими вимогами без зміни підстав позову, із залученням нового власника спірної земельної ділянки, як співвідповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Баховський М.М. просив закрити апеляційне провадження, як помилково відкрите, з тих підстав, що ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 30 січня 2023 року не підлягає апеляційному оскарженню згідно вимог діючого цивільного процесуального закону.

У судовомузасіданні представник позивача за довіреністю Зінчук Я.В. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Баховський М.М. в апеляційному суді проти задоволення скарги заперечив та просив закрити апеляційне провадження, як помилково відкрите.

Інші учасники справи- відповідач ОСОБА_2 та третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. до апеляційного суду не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення скарги та скасування ухвали, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви позивача про зміну предмету позову, виходив з того, що позивачем фактично подано нову позовну заяву, оскільки за своїм змістом та предметом позову у заяві про зміну предмету позову шляхом доповнення позовних вимог новими, позивач одночасно змінює підстави та предмет позову, що є недопустимим згідно вимог статті 49 Цивільного процесуального кодексу України, та свідчить про подання позивачем нової позовної заяви з більшим колом відповідачів та третіх осіб, з визначенням іншого способу захисту в частині вимог немайнового характеру та доведення заявлених вимог шляхом подання нових доказів.

Однак з вищенаведеними висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.

Виходячи з положень п. 3 ч. 2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, у підготовчому засіданні суд, у разі необхідності, заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви.

Згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Позов у цивільному процесі - це письмово оформлена і адресована суду письмова вимога, що складається з вимоги процесуального характеру та вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). А предмет позову - це матеріальний зміст цієї вимоги.

Таким чином, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняте судове рішення. Цей матеріальний зміст позовних вимог позивача, проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Зміна предмета позову відбудеться тоді, коли в рамках конкретноїпозовної вимоги позивач замість одного способу захисту прав (який був заявлений раніше, при подачі позову) захоче скористатися іншим способом захисту, обґрунтовуючи свої позовні вимоги (предмет позову) тими самими обставинами, якими він обґрунтовував первісні вимоги.

Зміна підстав позову відбувається тоді, коли позивач в рамках конкретної позовної вимоги, в обґрунтування раніше заявлених позовних вимог (предмету позову) посилається на інші обставини якими він ці (перші) позовні вимоги, обґрунтовував.

Виходячи з висновків, викладених в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року по справі № 761/7978/15-ц, під підставами позову, які згідно із ст.49 ЦПК може змінити лише позивач, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини.

Таким чином, зміна предмета позову означає зміну вимог, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Зміна позивачем підстав і предмету позову може мати місце лише альтернативно, тому одночасна їх зміна неможлива. Це правило законодавець визначив імперативно. Отже, у разі подання позивачем клопотання (заяви), направленого на одночасну зміну предмета і підстави позову, суд з урахуванням конкретних обставин повинен відмовити в задоволенні такого клопотання (заяви). Зміна предмета позову означає зміну матеріально-правової вимоги до позивача.

Згідно із постановою Верховного Суду у справі № 922/404/19 від 09.07.2020 року, зроблено висновок: «позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. При цьому під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Отже зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмету позову можлива, зокрема, у такі способи:

1) заміна одних позовних вимог іншими;

2) доповнення позовних вимог новими;

3) вилучення деяких із позовних вимог;

4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Верховного Суду від 22.07.2021 року справа № 910/18389/20).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було заявлено позовні вимоги, які обґрунтовуються обставинами протиправного та незаконного відчуження земельної ділянки, що є предметом іпотеки, без згоди на це позивача, як іпотекодержателя.

Після відкриття провадження у справі позивачу стало відомо, що 15 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :66:586:0004, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мангуш А.М., зареєстрований в реєстрі за №2067, яка перебувала у іпотеці позивача на підставі договору іпотеки. Право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з відкриттям розділу на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 60377066 від 15.09.2021 року, номер запису про право власності/довірчої власності: 43969225.

Тобто знову відбулось відчуження земельної ділянки, що є предметом іпотеки, без згоди на це іпотекодержателя, про що позивачу не було відомо на час подачі позову до суду.

Подаючи суду заяву про зміну предмету позову, позивач первісні основні підстави позову залишив незмінними та лише доповнив їх новими обставинами, що є безпосередньо пов`язаними з основними підставами позову, оскільки ці обставини є складовими процесу незаконного відчуження предмету іпотеки, і без доповнення цими обставинами початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати позивачу захист його порушених прав та інтересів, зважаючи на те, що відбувся перехід права власності на предмет іпотеки на підставі правочину до особи, яка не є відповідачем у справі згідно позовної заяви.

Таким чином, саме з метою ефективного захисту своїх прав позивачем було подано заяву про зміну предмету позову шляхом доповнення позовних вимог новими вимогами без зміни підстав позову із залученням співвідповідача та третьої особи.

При цьому підстави позову позивачем не змінювались, оскільки цими підставами продовжують залишатись обставини незаконного відчуження предмету іпотеки без згоди на це позивача, як іпотекодержателя.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про одночасну зміну позивачем предмету і підстав позову є помилковим, оскільки суд дійшов такого висновку з порушенням норм процесуального права та за неповного з`ясування обставин справи.

Відтак, враховуючи, що позивачем суду на стадії підготовчого провадження подано заяву про зміну предмету позову без зміни підстав позову, як про це помилково зазначає суд, і відмова у прийнятті цієї заяви не сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача, що є основним завданням цивільного судочинства, ухвала суду про відмову у задоволенні заяви позивача про зміну предмету позову є незаконною та необґрунтованою.

Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

До такого висновку дійшов Верховний суд у складі Об`єднаної палати у постанові від 24.01.2020 року у справі № 910/10987/18.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року, визначено право на справедливий суд, згідно якого кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на ефективний засіб юридичного захисту. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1- 33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема, і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки Дніпровським районним судом міста Києва ухвалу від 30 січня 2023 року постановлено з порушенням норм процесуального права, ухвала підлягає скасуванню в порядку, визначеному ст. 379 ЦПК України, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи відзиву представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Баховського М.М. про те, що ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 30 січня 2023 року не підлягає апеляційному оскарженню, оскільки її не зазначено у переліку ст. 353 ЦПК України, апеляційним судом відхиляються, враховуючи наступні обставини.

У статті 129 Конституції України, серед основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (пункт 3.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

У частині першій статті 353 ЦПК України визначений перелік ухвал, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду.

Отже, оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Згідно частини другої статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Разом з тим, слід зазначити, що за змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

При поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України, зокрема, повернення заяви.

За приписами частини шостої статті 185 ЦПК України про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Ухвала про повернення позовної заяви може бути оскаржена.

При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвала суду першої інстанції про відмову у прийнятті заяви про зміну предмету і підстав позову не входить до переліку ухвал, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду в порядку статті 353 ЦПК України.

Разом із тим, наслідком відмови у прийнятті заяви про зміну предмету і підстав позову є повернення такої заяви позивачу.

Водночас, пунктом 6 частини першої статті 353 ЦПК України визначено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

У справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них.

Таким чином, апеляційне провадження є важливою процесуальною гарантією захисту прав і охоронюваних законом інтересів осіб, які брали участь у розгляді справи у випадках та порядку, встановлених ЦПК України.

Зважаючи на те, що процесуальним наслідком відмови у прийнятті заяви про зміну предмету і підстав позову є повернення такої заяви, яка, у свою чергу, може бути оскаржена в апеляційному порядку відповідно до вимог пункту 6 частини першої статті 353 ЦПК України, то на ухвалу суду про відмову у прийнятті заяви про зміну предмету і підстав позову може бути подана апеляційна скарга окремо від рішення суду.

Аналогічні висновки сформульовано у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 492/1529/19 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17 (провадження № 61-9545сво21), які згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуються апеляційним судом при розгляді даної справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 30 січня 2023 року - скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: