справа № 489/4202/21 провадження №2/489/180/23
РІШЕННЯ

Іменем України

18 квітня 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

при секретарі судового засідання Ткаченко С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», назва якого змінена на Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» (далі АТ «Райффайзен Банк», Банк) до ОСОБА_1 про виселення із зняття з реєстраційного обліку, без надання іншого жилого приміщення

встановив:

У червні 2021 року АТ «Райффайзен Банк» звернулося до суду з позовом в якому просить виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям його з реєстраційного обліку, без надання іншого житлового приміщення та стягнути судовий збір в сумі 2270,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 19.03.2077 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого АТ «Райффайзен Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/08-112/61870, згідно умов якого позичальник отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 33000 дол.США строком до 19.03.2007 зі сплатою процентів в розмірі 13,25 процентів річних.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 19.03.2007 між Банком та ОСОБА_1 було укладено нотаріальний іпотечний договір, відповідно до умов якого виконання зобов`язань за кредитним договором забезпечено нерухомим майном квартирою АДРЕСА_2 , власником якої є відповідач.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26.09.2011 у справі № 2-3638/11 відмовлено ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним кредитного договору № 014/08-112/61870 від 19.03.2007.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 16.03.2012 у справі № 2-4122/11 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 014/08-112/61870 від 19.03.2007. Вказане рішення перебуває на виконані у приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А.Д., що підтверджується інформацією про виконавче провадження № 61678471 від 10.06.2021.

26.05.2020 під час проведенні виконавчих дій виконавець повідомив Банк, що в іпотечному майні зареєстрований та проживає ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих осіб від 26.05.2020.

Відповідно до пункту 4.1.11 договору іпотеки, іпотекодавець зобов`язаний не реєструвати у іпотечному майні будь-яких осіб на період знаходження нерухомого майна в іпотеці без письмового погодження іпотекодавця.

Проте, в порушення умов іпотечного договору та статті 586 ЦК України без відома Банку зареєстрував місце свого проживання за адресою іпотечного майна.

Через порушення відповідачем умов кредитного договору та договору іпотеки, АТ «Райффайзен Банк Аваль» направив відповідачу вимогу про виконання грошових зобов`язань та про усунення порушення основного зобов`язання за кредитним договором № 014/08-112/61870 від 19.03.2007. Проте станом на дату подачі позову до суду дії відповідача, що свідчили про добросовісність виконання вимоги Банку або виконання рішення суду, відсутні.

Посилаючись на наведені обставини позивач звернувся до суд з вказаним позовом.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 06.07.2021 по вищевказаній справі відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 22.02.2022 закрито підготовче провадження та призначену справу до судового розгляду.

У судове засідання, призначене на 06.04.2023, сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та просив позовні вимоги задовольнити.

Відповідачі причину неявки суду не повідомив та правом на дання відзиву не скористався.

Згідно статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За положеннями частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного.

Із матеріалів справи встановлено, що 19.03.2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (в подальшому назву змінено на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 014/08-112/61870, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 33 000 дол. США. Відсоткова ставка за користування кредитом складає 13,25 % річних.

19.03.2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (в подальшому назву змінено на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_1 був укладений нотаріальний іпотечний договір, відповідно до умов якого виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором забезпечено нерухомим майном квартирою АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 16.03.2012 у справі № 2-4122/11 стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/08-112/61870 від 19.03.2007 в загальному розмірі 320711,08 грн. та понесені судові витрати.

Вказане рішення перебуває на виконані у приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А.Д., що підтверджується Інформацією про виконавче провадження № 61678471 від 10.06.2021.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.07.2021 ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 .

Доказів належності на праві власності відповідачу іншого житла судом не встановлено.

Витягом з реєстру територіальної громади міста Миколаєва Про реєстрацію осіб від 06.07.2021 підтверджується, що місцем реєстрації проживання ОСОБА_1 є адреса: АДРЕСА_1 , за якою він зареєстрований з 30.03.2007.

Відповідно до пункту 4.1.11 договору іпотеки, іпотекодавець зобов`язаний не реєструвати у вказаній квартирі будь-яких осіб на період знаходження вказаної квартири в іпотеці без письмового погодження іпотекодавця.

Як зазначає позивач, вказаних вимог договору відповідач не дотримався та здійснив свою реєстрацію з адресою іпотечного майна, що на думку банку здійснено з корисливих мотивів та ухилення від відповідальності за зобов`язаннями перед Банком.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Посилаючись, зокрема, на положення статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позивач просив суд виселити відповідача з іпотечного майна зі зняттям його з реєстраційного обліку, без надання іншого житлового приміщення.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Наслідки невиконання зобов`язання передбачені статтею 611 ЦК України.

Частиною другою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не допускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Суд звертає увагу на те, що ні положеннями ЦК України, ні положеннями Закону України «Про іпотеку» не передбачено обмежень прав власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9, частини першої, четвертої статті 156 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Крім того, відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності.

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України», заява № 30856/03, § 41, 42, 43, 44, рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

За загальним правилом, визначеним статтею 40 Закону України «Про іпотеку», підставою для виселення всіх мешканців з житлової нерухомості є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Звертаючись до суду з зазначеним позовом, позивач не надав доказів звернення стягнення на іпотечне нерухоме майно відповідно статті 40 Закону України «Про іпотеку» та підставою для виселення відповідача вказав лише на порушення умов договору.

Також позивачем не доведено, що реєстрація відповідача в квартирі, порушує права Банку та перешкоджає йому у реалізації, у передбачений законом спосіб, прав іпотекодержателя.

Таким чином, оскільки з урахуванням положень статті 47 Конституції України, статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, виселення з іпотечного майна відбувається при реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на іпотечне майно, чого у спірних правовідносинах судом не встановлено, відсутні підстави для задоволення позову.

Так як в задоволенні позовних вимог відмовлено, стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволені позову Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до ОСОБА_1 про виселення із зняття з реєстраційного обліку, без надання іншого жилого приміщення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», місцезнаходження: м.Київ, вул.Лескова, 9, адреса листування: 01011, м.Київ, вул. Генерала Алмазова, 4а;

відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено 18.04.2023.

Суддя І.В.Коваленко