Справа № 703/1615/23
2/703/709/23
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

19 квітня 2023 року м. Сміла

Суддя Смілянського міськрайонного суду Черкаської області Крива Ю.В., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент», в якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 129114 грн. 88 коп.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Питання щодо форми, змісту та порядку подання позовної заяви та доказів врегульовані статтями 83, 95, 175-177 ЦПК України.

Оскільки суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають саме з правових відносин: цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових, а не з будь-яких суспільних зв`язків, то лише за умови зазначення вказаних вище обставин за нормами ст. 175 ЦПК України є підстави для відкриття провадження у справі.

За правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати статті 175 ЦПК України, а також вимогам статті 177 цього Кодексу.

Дослідивши позовну заяву та додані до неї додатки, суддя вважає, що її слід залишити без руху з огляду на наступне.

Частиною 4 статті 177 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

В переліку додатків до позовній заяві позивачем крім інших вказано про приєднання доказу сплати судового збору, однак такий ним до матеріалів позовної заяви долучено не було, що підтверджується актом № 8 від 12 квітня 2023 року, складеним працівниками канцелярії Смілянського міськрайонного суду Черкаської області.

Відповідно до статті 5 ЗУ «Про судовий збір» передбачено вичерпний перелік осіб, звільнених від сплати судового збору, зокрема від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позовні вимоги позивача стягнути із відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 129114 грн. 88 коп. - не є вимогою, яка стосується виплати позивачу заробітної плати та поновлення останнього на роботі, а тому позивач не звільняється від сплати судового збору в порядку ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до ст.263 ЦПК України, яка визначає критерії законності та обґрунтованості рішення, а також ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 6-1121цс16 зроблено висновок, що починаючи з 01 вересня 2015 року, позивачі в справах за позовними вимогами, що випливають із трудових відносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позивачів у двох категоріях: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі.

Від цього висновку не відступила Велика Палата Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301 гс 18), де зазначено, що пільга щодо сплати судового збору не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (або за час вимушеного прогулу) під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Подібний висновок зроблений у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18, де також визначено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є заробітною платою, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Позивачем докази сплати судового збору за вимогу майнового характеру не надані. Отже, позивачем при зверненні до суду з позовною заявою не сплачено судовий збір за вимогу майнового характеру, а саме про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено у 2023 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2684,00 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1073,60 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За таких обставин, з урахуванням позовних вимог, позивач ОСОБА_1 повинен сплатити судовий збір за звернення до суду з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (з розрахунку ставки судового збору на час подання позовної заяви) та надати суду відповідні докази про його сплату. На підставі викладеного позивачу необхідно сплатити судовий збір за одну вимогу майнового характеру, виходячи з ціни позову, але не менше 1073,60 грн.

Судовий збір за вищезазначену позовну вимогу майнового характеру слід сплатити за наступними платіжними реквізитами:

отримувач коштів - ГУК у Черк.обл./тгм.Сміла/22030101;

код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37930566;

банк отримувача - Казначейство України (ел. адм. подат.);

код банку отримувача (МФО) - 899998 ;

рахунок отримувача - UA0023753;

код класифікації доходів бюджету 22030101.

Належним доказом сплати судового збору є фінансовий документ: платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою мають містити відомості про те, за яку саме позовну заяву (заяву, скаргу, дію) сплачується судовий збір. Також, фінансовий документ повинен бути підписаний уповноваженою посадовою особою і скріплено печаткою установи з відміткою про дату виконання платіжного доручення та відміткою про зарахування суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів є складовою доступу до правосуддя, який є елементом права особи на судовий захист, гарантованого статтею 55 Конституції України.

Так, за висновками Європейського суду з прав людини, загалом прийнятним вважається встановлення в національному законодавстві процесуальних обмежень та вимог з метою належного здійснення правосуддя; проте вони не повинні підривати саму суть права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 16 грудня 1992 року у справі "Хаджіанастасіу проти Греції", пункти 32-37).

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року справа "Креуз проти Польщі" "право на суд" не є абсолютним, воно може обмежуватися державою різноманітними засобами, в тому числі фінансовими. Вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявників на доступ до правосуддя.

Окрім того, відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

У пункті 7 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Зміст позовних вимог - це певна форма захисту, яку просить позивач від суду. Під підставами позову, як вказує Верховний суд України, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Виклад обставин та підстав також необхідний для визначення тотожності позову, захисту відповідача від позову, зміни позову позивачем і, найголовніше, - для визначення предмета доказування по даній справі.

Пунктами 5, 8 частини 3 статті 175 ЦПК України передбачено, що саме в позовній заяві зазначаються докази, що підтверджують кожну обставину, перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначенням доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності).

Як встановлено у ч. 2 ст.83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви (частина 2 статті 83 ЦПК України).

Позивачем вказаних вимог закону не дотримано.

Зокрема, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 129114 грн. 88 коп.

За змістом позовної заяви розрахунок здійснено позивачем виходячи із розміру нарахованої заробітної плати згідно довідки Форми ОК-7, наданої органом пенсійного фонду.

Посилаючись на правила Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення заробітної плати», позивачем обраховано вказаний розмір використовуючи дані про нараховану заробітну плату за два останні місяці, які передували події, якими позивачем визначено лютий та березень 2022 року.

Відповідно до пункту 8 вказаного Порядку обчислення заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Разом з тим, як вказує позивач, з початку введення в Україні військового стану, тобто з 24 лютого 2022 року він не працював та не отримував доходи. Таким чином березень 2022 року не включається до вказаного розрахункового періоду, розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачем, всупереч положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1995 року № 100 зроблено виходячи з виплат лише за лютий 2022 року, необхідних даних для обчислення втраченого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в позовній заяві не вказано. Таким чином, враховуючи, що позивач з початку введення в Україні військового стану, тобто з 24 лютого 2022 року не працював та не отримував доходи рахунковим періодом є січень та лютий 2022 року.

Відсутність довідки про середній заробіток позивача за останні 2 місяці його роботи до дати звільнення, за які він отримував заробітну плату (тобто за січень та лютий 2022 року), оформленої з дотриманням вимог Порядку №100 від 08.02.1995р., позбавляє суд можливості щодо всебічного і повного з`ясування обставин у справі та унеможливлює перевірити правильність проведеного позивачем розрахунку середнього заробітку.

Клопотань про витребування доказів ні в прохальній частині позовної заяви, ні окремим документом позивачем не заявлено.

Таким чином позивачу слід надати довідку про середній заробіток за останні 2 місяці його роботи до дати звільнення за які він отримував заробітну плату (січень, лютий 2022 року), оформлену з дотриманням вимог Порядку №100 від 08.02.1995р., зокрема, із дотриманням п.2, п.8 Порядку №100 (з урахуванням відпрацьованих днів у січні та лютому 2022 року).

Також суддею звертається увага позивача на наступне.

Згідно частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

У позовній заяві позивач вказує що розрахунковий лист, в якому відповідач зазначив розмір безспірної заборгованості з нарахованої але не виплаченої йому заробітної плати він отримав лише 10 березня 2023 року, відтак вважає, що тримісячний строк позовної давності про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ним не пропущений.

Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження обчислення початку перебігу тримісячного строку звернення до суду у справі про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, клопотання про поновлення пропущення строку звернення до суду позивачем не заявлено.

На підставі вищевикладеного, приходжу до обґрунтованого висновку, що позовна заява подана без додержання вимог ст.175 та ст.177 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 185 ЦПК України - суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач, відповідно до ухвали суду, у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо заявник не усуне недоліки заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається заявникові.

За вказаних обставин заява повинна бути залишена без руху, а позивачу необхідно надати строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання цієї ухвали.

Також, судом при винесенні ухвали враховується прецедентна практика Європейського суду з прав людини (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 p.), яка виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв`язку з наведеним, вказані вимоги суду не є порушенням права на справедливий судовий захист, залишення позовної заяви без руху жодним чином не перешкоджає позивачу у доступі до правосуддя після усунення недоліків позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 175, 177, 185, 260 ЦПК України, суддя,-

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - залишити без руху.

Надати позивачу строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині даної ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали позовна заява вважатиметься неподаною та буде повернута позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя: Ю.В. Крива