ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Козиря Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Дніпровського державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

27 листопада 2019 року ДЗ Дніпровська медична академія міністерства охорони здоров`я України звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат, про стягнення витрати на навчання у розмірі 156 649,36 гри. та сплачений судовий збір. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 22 вересня 2009 року б/н, укладеної між Позивачем та Відповідачем в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання (а.с.2-5).

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2021 року позовні вимоги Дніпровського державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Дніпровського державного медичного університету витрати на навчання у розмірі 156 649,36 гри. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Дніпровського державного медичного університету витрат на судовий збір 2349,74 грн. (а.с.75-79).

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2023 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Гусакової О.Ю. про перегляд заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2021 року у справі за позовом Дніпровського державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат відмовлено (а.с.144).

Не погодившись з рішенням суду, представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Гусакова О.Ю., звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила, рішення суду 1 інстанції скасувати, і ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі (а.с.147-148).

В порядку ст. 360 ЦПК України, Дніпровський державний медичний університет звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність рішення суду та безпідставність доводів апеляційної скарги, просив, рішення суду залишити без змін.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 серпня 2009 року наказом ректора Державного Закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» від 10 серпня 2009 року №500-ОС ОСОБА_1 зараховано на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії.

22 вересня 2009 року між Позивачем та Відповідачем укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою б/н.

Згідно з умовами укладеної угоди Відповідач зобов`язалася прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Зазначений правочин укладено зі згоди і за домовленістю з Відповідачем.

Згідно наказу ректора ДЗ «ДМА МОЗ України» №506-ос від 27 червня 2015р. «Про випуск спеціалістів у 2015р.» ОСОБА_1 присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання.

На виконання умов укладеної угоди згідно з протоколом №2 від 11 грудня 2014р. засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують ДЗ «ДМА» Міністерства охорони здоров`я України» у 2015 р. та направлення на роботу №63 від 01.08.2015р. постановлено направити Відповідача як молодого спеціаліста на роботу в ДОЗ Дніпропетровської облдержадміністрації комунальний заклад «Дніпропетровська клінічна лікарня №3 ім. проф.М.Ф.Руднєва» ДОР на посаду лікаря-педіатра-неонатолога.

Наказом Позивача №773-ос від 01.09.2015р. Відповідач була зарахована до інтернатури лікарів-інтернів.

Наказом Позивача № 487-ос від 30.06.2017р. Відповідач закінчила навчання в інтернатурі.

Згідно листа комунального закладу за вих. №290 від 26.03.2018р. комунального закладу «Дніпропетровська клінічна лікарня №3 ім. проф.М.Ф.Руднєва» Відповідач 21.03.2018р. була звільнена з місця роботи за направленням за власним бажанням.

Відповідно до розрахунку грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовленням витрачено коштів з державного бюджету на навчання студента медичного факультету ДЗ «ДМА» ОСОБА_1 всього витрачено на навчання 156 649,36 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив із того, що добровільно умови угоди відповідач не виконує, тому з огляду на правові норми та висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову ДДМУ.

Колегія суддів з наведеними висновками суду першої інстанції погоджується в повній мірі.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідач, закінчивши навчання на бюджетній формі у ДЗ «ДМА МОЗ України» у 2015р., наказом ДОЗ №356ос від 21.03.2018р. була звільнена за власним бажанням.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23.05.1991 «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, а саме: випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, визначено: частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною з 23.03.1996 по 06.09.2014, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 22.09.2009 № б/н), пунктом 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23.01.1996 № 77/96, пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22.08.1996 № 992 (була чинною на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 22.09.2009 № б/н) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.12.1997 № 367.

Отже, дії особи, яка не прибула на місце працевлаштування, зазначене в направленні, чи до будь-якого іншого закладу державного сектору економіки, чи звільнилась за власним бажанням, відмовилась від виконання взятих на себе зобов`язань, передбачають правові наслідки, встановлені законом та угодою, а саме - повернення витрачених коштів на навчання до державного бюджету, за рахунок якого ця особа здобула освіту у вищому навчальному закладі.

В даному випадку ОСОБА_1 добровільно підписуючи угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, погодилась на працевлаштування її навчальним закладом, отримала направлення на роботу та, навчаючись за кошти державного бюджету, погодилась відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років.

Отже, ОСОБА_1 не було дотримано вимог законодавства України та типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу.

Тому, в таких діях відповідача наявні усі елементи складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина.

Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.12.1997 № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, отже і виплати стипендії, які згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2004 № 882 «Про питання стипендіального забезпечення» виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого Кабінетом Міністрів України розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напряму навчання, успішності стипендіата.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 607/9099/15-ц, від 19.09.2018 у справі № 607/3690/17, від 31.10.2018 у справі № 607/3681/17-ц, від 30.01.2019 у справі № 607/3682/17, від 15.05.2019 у справі № 598/760/17, від 26.06.2019 у справі № 607/7122/17-ц, від 24.07.2019 у справі № 607/4359/15-ц.

Крім того, в постанові від 26.01.2021 у справі №607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків:

«…122. Отриману випускником вищого навчального закладу під час навчання академічну стипендію слід вважати такою, що входить до складу витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом).

123. Зобов`язання випускника вищого навчального закладу щодо повернення здійснених на навчання витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі його неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом) є мірою цивільно-правової відповідальності цього випускника і водночас, способом захисту майнових прав та інтересів замовника навчання.

124. До спірних правовідносин між випускником вищого навчального закладу та замовником його навчання щодо повернення здійснених витрат на це навчання підлягає застосуванню відповідна норма статті 52 Закону України «Про освіту», чинна на момент виникнення між відповідними випускником та вищим навчальним закладом правовідносин щодо навчання випускника, якщо відповідна міра цивільно-правової відповідальності передбачена укладеним договором про надання освітніх послуг…»

Судом 1 інстанції вірно враховано, що позивач правомірно посилався у позові на норму статті 52 вказаного Закону, що була чинною на момент укладання договору між сторонами, а також обґрунтовано заявив позовні вимоги про стягнення з відповідача, окрім вартості навчання, стипендії, отриманої відповідачем протягом навчання.

Розмір витрат, які мають бути відшкодовані Відповідачем у зв`язку із порушенням ним зобов`язання про відпрацювання за направленням, визначено на підставі фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2015 року у сумі 137 348,06 гри. за період навчання у вищому навчальному закладі з вересня 2009 року по червень 2015 року.

Окрім цього, витрачено коштів з державного бюджету на навчання Відповідача в інтернатурі ДЗ «ДМА МОЗ України» у період 2015-2017 рр. на суму 19 301,30 грн.

Всього витрачено на навчання Відповідача коштів з державного бюджету на суму 156 649 грн. 36 кон.

Вказаний розрахунок відповідачем з урахуванням принципу змагальності в цивільному судочинстві не спростований.

Отже, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач дійсно навчалась у Дніпровському державному медичному університеті у період з вересня 2009 року по червень 2015 року та отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Педіатрія» та здобула кваліфікацію лікаря.

Відповідач надала згоду прибути до КЗ «Дніпропетровська міська клінічна лікарня №3 ім. проф. М.Ф. Руднєва» ДОР, про що поставила свій особистий підпис у витязі з протоколу засідання державної комісії по розподілу випускників ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗУ» 2015 р, однак навчальному закладу надано дані, що відповідач звільнилася з місця роботи за власним бажанням.

Відповідно до укладеної між сторонами Типової угоди, студент зобов`язується у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів, країни навчання в установленому порядку.

Суд 1 інстанції дійшов вірного висновку, що добровільно умови угоди відповідач не виконує, що є підставою для стягнення з останньої витрат за навчання.

Доводи апеляційної скарги, що Наказ МОЗ України щодо обов`язку відповідача відпрацювати у замовника не менше трьох років, а у разі звільнення за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати не є законом, а тому відповідач, як громадянин не зобов`язаний знати про нього, колегія суддів критично відноситься до таких тверджень. Та наголошує, що Відповідач підписала типову угоду про підготовку фахівця з вищою освітою від 28 вересня 2009 року, погодилась з її умовами, зокрема на працевлаштування її навчальним закладом після закінчення навчання і відпрацювання за вказаним місцем не менше трьох років, а у разі відмови, відшкодувати вартість навчання. Тобто, саме з цього моменту і починається зобов`язання Відповідача, а не з моменту набуття статусу молодшого фахівця, як помилково вважає апелянт.

Посилання апелянта на незрозумілість розрахунку, що підлягала стягненню, є безпідставними, оскільки позивачем надавався розрахунок грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовленням, сума витрат складається із вартості навчання студента, яка навчалася за державним замовленням та розміру стипендії, яку Відповідач отримала протягом всього періоду навчання (а.с.6).

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: