КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2023 року

справа № 757/7980/22-ц

провадження № 22-ц/824/4007/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Кулікової С.В.,

при секретарі: Яницькій О.Л.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Держава Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Уповноваженого Верховної Ради з прав людини

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2022 року та на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2022 року, постановлені під головуванням судді Бусик О.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Уповноваженого Верховної Ради з прав людини про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2022 року позивач звернулась до суду із позовом, в тому числі, до Верховного Суду України, де вказала, що в межах розгляду судом касаційної інстанції цивільної справи № 2-23/2008, її позбавлено права на володіння своїм майном, а також права власності на майно, яке було вилучено в результаті незаконного проникнення в житло, чим завдано моральну шкоду.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2022 року провадження в справі № 757/7980/22-ц в частині вимог ОСОБА_1 до Верховного Суду України про відшкодування моральної шкоди - закрито.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2022 року узадоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Уповноваженого Верховної Ради з прав людини про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вищевказані судові рішення скасувати, та задовольнити позов.

В обґрунтування своїх вимог посилається на порушення судом норм матеріального права, не взяття до уваги положень Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Зазначає, що в тексті позовної заяви та у вимогах позову не зазначено Верховний суд та Уповноваженого з прав людини як відповідачів, та вказує, що відповідачем у даній справі є Держава Україна. Також позивач не висувала вимог до Міністерства юстиції України щодо відшкодування моральної шкоди, а лише зазначала МЮУ як представника Держави України.

Посилається на те, що позивач була позбавлена права володіння своїм майном та їй було компенсовано шкоду за знищене майно, що призвело до моральних страждань. Вказує, що Державою не виконано рішення ЄСПЛ відповідно до вимог Закону «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ».

В судове засідання апелянт не з`явилась, подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності.

В судовому засіданні представник відповідача Міністерства юстиції України проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог до Верховного Суду України, суд першої інстанції керувався п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України та виходив з того, що оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій.

Відмовляючи у задоволенні в іншій частині позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їй шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача Міністерства юстиції України. Також позивач не надала суду рішення, прийнятого компетентним органом на її користь про визнання незаконними дій чи бездіяльності Міністерства юстиції України, в тому числі в судовому порядку, та в межах вказаної справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду з огляду на наступне.

Як вірно встановлено судом, у позові ОСОБА_1 просила стягнути моральну шкоду в сумі 10 000 000 гривень, завдану ухваленим процесуальним рішенням суду за рахунок Державного бюджету України, де серед відповідачів визначено Верховний Суд України.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що у листопаді 2007 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Хоростківського професійного сільськогосподарського ліцею, ОСОБА_3 , в якому просили скасувати протокол № 7 профспілкових зборів працівників Ліцею від 30 січня 2007 року; зобов`язати адміністрацію Ліцею та ОСОБА_3 повернути належне їм майно, що знаходилося у першій квартирі; виселити із зазначеної квартири ОСОБА_3 із сім`єю, вселивши до неї позивачів; стягнути з Ліцею 25 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21 березня 2008 року в справі № 2-23/2008 у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 03 червня 2008 року в справі № 2-23/2008 прийнято відмову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від позовних вимог у частині скасування протоколу № 7 профспілкових зборів працівників Ліцею від 30 січня 2007 року, виселення ОСОБА_3 зі спірної однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та вселення позивачів до цієї квартири. Скасовано в цій частині рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21 березня 2008 року, провадження у справі в цій частині позовних вимог - закрито.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області в справі № 2-23/2008 від 03 червня 2008 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відхилено. Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21 березня 2008 року у частині позовних вимог про зобов`язання повернути майно та відшкодувати моральну шкоду залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду України в справі № 2-23/2008 від 10 жовтня 2008 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21 березня 2008 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 03 червня 2008 року на підставі п. 5 ч. 3 ст. 328 ЦПК України, в редакції, чинній на момент постановлення ухвали, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Рішенням ЄСПЛ від 23 жовтня 2018 року у справі «Саган проти України» визнано прийнятною скаргу ОСОБА_1 та встановлено порушення національними судами статті 8 Конвенції у частині щодо проникнення 22 лютого 2007 року до однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та неприйнятною у частині щодо виселення заявниці з цієї квартири.

У пункті 71 Рішення ЄСПЛ зазначив, що оскільки заявниця не оцінила розміру матеріальної шкоди, компенсації за яку вона вимагала, та не надала матеріалів, які б дозволили її розрахувати, ця вимога не може бути задоволена. Проте ЄСПЛ визнав за доцільне присудити заявниці 4500,00 євро як відшкодування моральної шкоди.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 2-23/2008 (провадження № 14-67свц19) заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про перегляд судових рішень Верховним Судом у зв`язку з виключними обставинами задоволено. Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21 березня 2008 року, ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 03 червня 2008 року та ухвалу Верховного Суду України від 10 жовтня 2008 року скасовано та передано справу на новий розгляд до першої інстанції.

Останнім рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської областівід 02 березня 2021 року в справі № 2-23/2008 позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - задоволено частково. Стягнуто з Державного навчального закладу «Хоростківський професійний сільськогосподарський ліцей» на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 6 849,05 грн на відшкодування майнової шкоди, як компенсацію за втрачене майно, та 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Додатковим рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області в справі № 2-23/2008 від 20 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року, заяву ОСОБА_1 щодо розподілу судових витрат задоволено частково. Ухвалено додаткове рішення, яким стягнуто з ДНЗ «Хоростківський професійний сільськогосподарський ліцей» на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору в розмірі: 25,00 грн, 918,39 грн судових витрат, пов`язаних з проведенням товарознавчої експертизи, 7,50 грн витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи. В задоволенні решті вимог позивача ОСОБА_1 - відмовлено.

Постановою Верховного Суду в справі № 2-23/2008 від 12 січня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а додаткове рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 20 липня 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року залишено без змін.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач вказала що ухвалою Верховного Суду України в справі № 2-23/2008 від 10 жовтня 2008 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21 березня 2008 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 03 червня 2008 року на підставі п. 5 ч. 3 ст. 328 ЦПК України, в редакції, чинній на момент постановлення ухвали, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, проте рішенням ЄСПЛ від 23 жовтня 2018 року у справі «Саган проти України» визнано прийнятною скаргу ОСОБА_1 та встановлено порушення національними судами статті 8 Конвенції у частині щодо проникнення 22 лютого 2007 року до однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та неприйнятною у частині щодо виселення заявниці із вказаного житлового приміщення. Зазначила також, що ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 23.08.2019 призначено судову експертизу щодо оцінки втраченого майна, за проведення якої сплачено 20 096,05 гривень. 19.06.2020 року ухвалою цього ж суду у проведенні додаткової експертизи відмовлено. Тернопільський апеляційний суд відмовив ОСОБА_1 в апеляційному оскарженні рішення Гусятинського районного суду. Верховний Суд залишив постанову Тернопільского апеляційного суду без змін.

Згідно з ч. 1, 11 ст. 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини встановив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (рішення від 12 березня 2009 року у справі Плахтєєв та Плахтєєва проти України (Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine)).

Схожий висновок висловлено Верховним Судом України, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16, в якій зазначено, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що Закони України не передбачають розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.

Оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій.

Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

У разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду(судді) шкоди з підстав, не передбачених ст. 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України).

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року в справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19).

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити процесуальні рішення судді інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за такі рішення є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Правові висновки щодо відповідальності судді чи суду викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (провадження № 14-185цс18), від 21 листопада 2018 року в справі № 757/43355/16-ц, (провадження14-399цс18), від 29 травня 2019 року в справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19), від 20 листопада 2019 року в справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вказані обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги про те, що нею не заявлено вимог до Верховного Суду України спростовуються змістом заявленого позову, де відповідачем визначено Верховний Суд України.

Підставою для звернення з вказаним позовом ОСОБА_1 зазначила порушення її прав з боку державних органів та завдання їй моральних страждань через невиконання Міністерством юстиції України Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та порушення її права на приватну власність в результаті відмови судів присудження компенсації за втрачене майно.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Виходячи із суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як органи державної влади, так і їх посадових чи службових осіб, та встановлений спосіб заподіяння шкоди.

З урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Судом обґрунтовано встановлено, що ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їй шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача Міністерства юстиції України, що в силу вимог ст. 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком останньої.

Будь-яке рішення, прийняте компетентним органом на її користь про визнання незаконними дій чи бездіяльності Міністерства юстиції України, в тому числі, й в судовому порядку матеріали справи не містять.

Відповідно до резолютивної частини рішення Європейського Суду від 23.10.2018 року у справі «Саган проти України», яке набуло статусу остаточного 23.01.2019 держава -відповідач Україна повинна була сплатити заявнику 4500 євро в якості відшкодування моральної шкоди та 870 євро в якості відшкодування компенсації судових та інших витрат, які мали бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу.

Платіжним дорученням від 27.03.2019 року кошти в сумі 163 588,29 гривень - еквівалент 5370 євро було перераховано на рахунок ОСОБА_1 (а.с.62 зворот. т.2).

Отже, позивачем також не наведено обставин та не надано доказів порушення Міністерством юстиції України, встановленого законодавством порядку з виконання обов`язків, покладених на Міністерство юстиції України Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» чи його уповноваженими особами.

Посилання апелянта на протиправність дій представників Міністерства юстиції України та Уповноваженого з прав людини в частині нездійснення контролю за виконанням рішення Європейського Суду з прав людини спростовується зазначеними вище обставинами.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 370, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2022 року залишити без змін.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач

Судді