Рішення

ІмЕНЕм УкрАїни

справа № 521/5189/22

провадження № 2/521/480/23

06 квітня 2023 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

Головуючого судді Михайлюка О.А.,

при секретарі Жезняк Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, зміну розміру аліментів на дітей, стягнення аліментів на дітей, треті особи: ОСОБА_3 , орган опіки та піклування в особі Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, зміну розміру аліментів на дітей, стягнення аліментів на дітей, треті особи: ОСОБА_3 , орган опіки та піклування в особі Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, посилаючись на те, що вони з відповідачем є батьками неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач вказує, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 травня 2014 року з нього на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно, однак з 21 січня 2020 року старший син ОСОБА_6 проживає разом із ним, якого він повністю утримує.

Відповідно до редакції позовної заяви від 10 травня 2022 року, позивач просить суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_6 разом із ним за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати виконавчий лист Малиновського районного суду м. Одеси від 04 червня 2014 року по справі №512/3504/14-ц у частині стягнення з нього аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь відповідачки таким, що не підлягає виконанню, починаючи з 21 січня 2020 року та зі згаданої дати стягувати щомісяця із нього аліменти лише на утримання неповнолітнього молодшого сина ОСОБА_7 на користь відповідачки у розмірі 1/6 всіх видів заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до моменту досягнення молодшим сином повноліття; стягувати щомісяця з відповідачки аліменти на утримання неповнолітнього старшого сина на його користь у розмірі 1/6 всіх видів заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до моменту досягнення старшим сином повноліття, починаючи з 21 січня 2020 року щомісячно й до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідачки на його користь судові витрати.

Позивач в судове засідання, призначене на 06 квітня 2023 року не з`явився, однак приймав участь в попередніх засіданнях, в ході розгляду справи підтримував свої позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. В дане судове засідання з`явився представник позивача ОСОБА_8 , який підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання з`явилася разом із представником ОСОБА_9 , позовні вимоги не визнали, просили суд закрити провадження в частині визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 та в частині щодо стягнення з відповідачки на користь ОСОБА_4 аліментів, в іншій частині позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду пояснення, відповідно до яких не заперечував проти задоволення в повному обсязі позову, просив розглядати справу за його відсутності.

Представник третьої особи органу опіки та піклування в особі Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву, відповідно до якої просила розглядати справу за відсутності представника органу опіки та піклування.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 травня 2014 року по справі №521/3504/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно у розмірі 1/3 частин з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 14 березня 2014 року; стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

ОСОБА_2 у 2019 році зверталася до виконавчої служби щодо стягнення аліментів, виконавцем відкрито виконавче провадження №43840656, однак відповідач написала заяву про повернення виконавчого листа.

Постановою від 27 січня 2020 року державним виконавцем Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Свиридюк Людмилою Вадимівною відкрито виконавче провадження №61070552 з примусового виконання виконавчого листа №521/3504/14-ц виданого 04 червня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/3 частин заробітку.

Згідно із довідкою Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 03 лютого 2020 року, ОСОБА_2 22 січня 2020 року зверталася до чергової частини Малиновського ВП з проханням прийняти заходи до її колишнього чоловіка ОСОБА_1 , який забрав їх спільну дитину ОСОБА_4 , 2009 року народження, та не віддає.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 06.03.2023 року №01-05-з/348вх(22), орган опіки та піклування вважає доцільним визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .

З вказаного висновку вбачається, що ОСОБА_1 працює вантажником у фізичної особи ОСОБА_10 , на наркологічному обліку не значиться.

Спеціалістами Служби у справах дітей Одеської міської ради 29 серпня 2022 року здійснено вихід за місцем проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 , з`ясовано, що в будинку проживають малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дружина батька ОСОБА_11 та її неповнолітня донька ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на даний час в помешканні проводяться ремонтні роботи, у малолітнього ОСОБА_6 є власна мебльована кімната.

16 вересня 2022 року спеціалістами Служби у справах дітей Одеської міської ради здійснено вихід за місцем проживання матері ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , з`ясовано, що в будинку зроблений сучасний ремонт, є окрема мебльована дитяча кімната, з ОСОБА_13 проживає молодший син ОСОБА_5 .

Також судом встановлено, що ОСОБА_4 навчається в 7-Г класі Одеської загальноосвітньої школи №61 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області, що підтверджується довідкою від 09 березня 2022 року №02-08/232.

Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Згідно зі статтею 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтями 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

У відповідності до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Частинами другою, третьою статті 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом.

Суд виходить з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дітей. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з батьків.

Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись, насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Отже, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Відповідно до положень частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У даному випадку висновок, а не рішення, надане органом опіки та піклування в порядку ч. 4, 5 ст. 19 СК України і він оскарженню не підлягає та носить рекомендаційний характер, тому суд може постановити рішення інше ніж пропонує орган опіки та піклування.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 неодноразово вказувала, що вона любить своїх дітей, піклується про них, не створює перепон старшому сину ОСОБА_14 у його бажанні жити разом з батьком, хоч і хоче щоб дитина проживала з нею, зазначала, що у зв`язку з проживанням ОСОБА_6 з батьком на теперішній час вона не має повноцінної можливості встановити контакт зі старшим сином.

У відзиві представником відповідача зазначено, що станом на 31 січня 2023 року заборгованість позивача зі сплати аліментів становить 275787 (двісті сімдесят п`ять тисяч сімсот вісімдесят сім) гривень 64 (шістдесят чотири) копійки та зміст позовних вимог позивача свідчить про бажання захистити лише його фінансові інтереси та не містить обґрунтування того, які саме інтереси дитини будуть захищені/відновлені шляхом визначення місця проживання.

В судовому засіданні, призначеному на 29 березня 2023 року, в присутності психолога ОСОБА_15 , допитано дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

ОСОБА_6 пояснив суду, що він з січня 2020 року проживає разом з батьком та його новою сім`єю за адресою: АДРЕСА_3 , причиною переїзду до батька стала сварка з мамою, вказав, що хоче проживати з батьком, але якщо суд вирішить, що він буде проживати з мамою то буде жити з нею. Також розповів суду, що з молодшим братом та матір`ю спілкується та бачиться рідко, у проживанні разом з мамою йому подобалося, що він міг спілкуватися з братом.

ОСОБА_7 розповів суду, що він не часто бачиться та спілкується з братом та батьком, переживає через це.

Психолог ОСОБА_15 зазначила, що між ОСОБА_6 та матір`ю втрачений сталий емоційний зв`язок, син не має поваги до матері, батько має донести до дитини почуття поваги, мама має бути у житті старшого сина.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, в яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним.

Судом встановлено, що хоча тривалий час ОСОБА_6 проживає в сім`ї батька, в якій для нього створені належні умови, і що між дитиною та матір`ю дійсно втрачений сталий емоційний зв`язок, однак це відбулося внаслідок перешкоджання батьком в участі матері у вихованні сина, спілкуванні з ним, що суперечить сімейним цінностям, які полягають у повазі один до одного та якнайкращому вихованні дитини, враховуючи саме її інтереси.

Також суд бере до уваги, що станом на час розгляду справи ОСОБА_14 виповнилося 13 років, 12 червня 2023 року, тобто через три місяці, йому виповниться 14 років та відповідно до норм сімейного законодавства він самостійно може визначити своє місце проживання.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визначення місця проживання сина ОСОБА_4 з ОСОБА_1 .

Щодо позовної вимоги про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 432 ЦК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Про виправлення помилки у виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом.

Отже, закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, однак наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Матеріально правові підстави свідчать про відсутність у боржника матеріально-правового обов`язку повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Так, помилковою є видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню).

Як роз`яснено у Інформаційному листі, підготовленому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах" від 25 вересня 2015 року судам необхідно звернути увагу, що обов`язок боржника може припинятися з передбачених законом підстав. Підстави припинення цивільно-правових зобов`язань, зокрема, містить глава 50 розділу І книги п`ятої ЦК. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Таким чином, передумовою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є одна з наступних обставин: помилковість видачі виконавчого листа; боржником чи іншою особою було добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого обов`язок припинився; обов`язок боржника припинився з інших причин (передання відступного, зарахування, прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі, інші підстави припинення зобов`язання, передбачені главою 50 Цивільного кодексу України).

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положення статті 129-1 Конституції України визначають, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року.

У справі "Soering vsUK" Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.

Разом з тим, за наявності судового рішення, яке набрало законної сили та підлягає виконанню, позивачем не доведено помилковість видачі виконавчого листа; добровільного виконання боржником чи іншою особою рішення суду, внаслідок чого обов`язок припинився; припинення обов`язку боржника з інших причин.

Таким чином, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, керуючись вищенаведеними положеннями цивільного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання виконавчого листа Малиновського районного суду м. Одеси від 04 червня 2014 року по справі №521/3504/14-ц у частині стягнення з нього аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь відповідачки таким, що не підлягає виконанню, починаючи з 21 січня 2020 року.

Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів у розмірі 1/6 всіх видів заробітку суд зазначає наступне.

Статтею 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-якого з них змінити розмір встановлених аліментів або звільнити від їх сплати. Стаття 273 СК України містить дві підстави для їх коригування: а) шляхом зміни розмір аліментів у бік зменшення або збільшення; б) шляхом звільнення платника аліментів від їх сплати. Аліментні правовідносини існують тривалий час. Тому матеріальний або сімейний стан особи, яка одержує аліменти, а також того, хто їх сплачує, протягом цього часу може істотно змінитися як убік погіршення та і у бік покращення.

Статтею 190 СК України встановлено, що той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Конвенція ООН про права дитини (прийнята й відкрита для підписання, ратифікації та приєднання резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, набула чинності для України з 27 вересня 1991 року), визначає пріоритет у суспільстві інтересів дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей та фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 6 Конвенції містить принцип щодо необхідності забезпечення у максимально можливій мірі виживання та здорового розвитку дитини.

Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

Позивач не надав суду доказів, що в нього погіршився матеріальний стан, стан здоров`я чи навпаки ж доказів поліпшення матеріального стану отримувача аліментів або дітей. Наявність у відповідачки нерухомого майна, про яке зазначає позивач, існувало і на момент ухвалення рішення про стягнення аліментів.

Посилання позивача, що у зв`язку з пред`явленням виконавчого листа до виконання у нього виникає двократний обов`язок стосовно утримання старшого сина суд вважає необґрунтованим, у зв`язку з тим, що аліменти, які має сплачувати позивач за рішенням суду є власністю дитини та використовуються на його потреби.

Позивач не надав суду доказів двократного виконання обов`язку з приводу утримання старшого сина чи доказів того, що відповідач відмовляється брати участь в утриманні сина ОСОБА_6 .

За таких обставин, враховуючи, що належних та допустимих доказів про погіршення чи поліпшення матеріального стану з моменту стягнення аліментів на утримання дітей позивач не надав, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з позивача аліментів на утримання молодшого сина ОСОБА_7 на користь відповідачки у розмірі 1/6 всіх видів заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до моменту досягнення молодшим сином повноліття; про стягнення щомісяця з відповідачки аліментів на утримання неповнолітнього старшого сина ОСОБА_6 на його користь у розмірі 1/6 всіх видів заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до моменту досягнення старшим сином повноліття, починаючи з 21 січня 2020 року щомісячно й до досягнення дитиною повноліття.

Статтею 133 ЦПК встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ЗУ «Про охорону дитинства», ст. ст. 7, 19, 141, 150, 153, 155, 160, 161, 179, 181, 182, 190, 192, 273 СК України, ст. ст. 10, 12, 76, 77, 89, 133, 141, 265, 354, 432 ЦПК України, суд,-

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, зміну розміру аліментів на дітей, стягнення аліментів на дітей, треті особи: ОСОБА_3 , орган опіки та піклування в особі Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.Михайлюк

06.04.23