ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2262/21
Провадження №2/477/51/23
06 квітня 2023 року Жовтневий районний суд Миколаївської області
у складі: головуючого у справі судді - Глубоченка С.М.,
за участі секретаря судового засідання - Резуник Т.В.,
представника позивача - Тищенко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури Фальченка Д. в інтересах Воскресенської селищної ради Миколаївської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4
про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,
шляхом визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку,
визнання недійсними договорів купівлі-продажу, повернення земельних ділянок,
12 листопада 2021 року позивач перший заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури Фальченко Д.В. звернувся до суду із позовом в інтересах Воскресенської селищної ради Миколаївської області, в якому просив усунути перешкоди власнику - Воскресенській селищній раді Миколаївської області у користуванні та розпорядженні земельними ділянками водного фонду шляхом:
В обґрунтування позовної позивач вказує, що Миколаївською обласною прокуратурою виявлено порушення вимог законодавства при розпорядженні Жовтневою райдержадміністрацією земельними ділянками державної власності на території Воскресенської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області.
На підставі цього розпорядження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 видано державні акти на право власності на земельну ділянку.
В подальшому, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі продажу земельної ділянки, яку ОСОБА_1 отримав на підставі вищевказаного розпорядження Жовтневої РДА, у зв`язку з чим, ОСОБА_3 видано державний акт серії ЯИ №793983 від 15 червня 2010 року на вказану ділянку, де площа земельної ділянки вказана як 0,7980 га,.
15 серпня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу цієї ділянки, про що зроблено відмітку копії державного акта серії ЯИ№793983 від 15 червня 2010 року. Відповідно до довідки державного кадастрового реєстратора відділу у Вітовському районі ГУ ДГК кадастровий номер земельної ділянки було змінено на новий.
Крім того, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, яку ОСОБА_2 отримав на підставі вищевказаного розпорядження Жовтневої РДА, через що ОСОБА_3 видано державний акт серії ЯИ №793982 від 15 червня 2010 року в якому площа ділянки також вказана як 0,7981 га.
Однак, 10 серпня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір про розірвання договору купівлі-продажу від 11 листопада 2009 року та право власності на цю ділянку знову перейшло до ОСОБА_2 , про що вказане зроблено відмітку у державному акті серії ЯИ №793982.
У подальшому, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 06 травня 2011 року укладено договір купівлі-продажу цієї ділянки. Відповідно до даних Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області кадастровий номер земельної ділянки також було змінено на новий.
Вказує, що розпорядження Жовтневої районної державної адміністрації прийнято з порушенням вимог законодавства, а земельні ділянки не можуть перебувати у приватній власності.
Оскільки землі водного фонду та земельні ділянки прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності, тому можуть надаватися лише в користування для спеціально визначених цілей, є обмеженими в обороті, оскільки вибути із власності та із володіння законного власника - держави, не можуть. Тому, вказані земельні ділянки не могла бути передана у приватну власність спочатку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а в подальшому ОСОБА_4 .
Так, відповідно до графічних матеріалів, висновку Державного управління охорони навколишнього природного середовища в області, вищевказані земельні ділянки частково входять у межі прибережної захисної смуги річки Інгул, яка відноситься до середніх річок та на площі 0,76 га встановлені та діють обмеження у використанні прибережних захисних смуг уздовж річок, навколо водойм та на островах. Отже наявні в проекті землеустрою текстові та картографічні матеріали беззаперечно свідчать про те, що частини спірних земельних ділянок входять в межі прибережної захисної смуги, а отже є землями водного фонду.
Тобто, розпорядження голови Жовтневої райдержадміністрації від 02 квітня 2008 року №202-р про затвердження проекту землеустрою та надання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у власність земельних ділянок, площами 0,80 га кожному суперечило законодавству, оскільки воно прийнятий із суттєвими порушеннями вимог Земельного та Водного кодексів України, а саме передачею із державної у приватну власність земельної ділянки, надання якої у приватну власність чинним законодавством заборонено.
Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 29 листопада 2018 року, що залишене без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 20 березня 2019 року та постановою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року, розпорядження голови Жовтневої райдержадміністрації від 02 квітня 2008 року №202-р про затвердження проекту землеустрою та надання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у власність земельних ділянок, площами 0,80 га кожному визнано недійсним та скасовано. Цим же рішенням визнано недійсними та скасовано державні акти видані ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на зазначені земельні ділянки.

Оскільки розпорядження голови Жовтневої райдержадміністрації від 02 квітня 2008 року №202-р про затвердження проекту землеустрою та надання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 визнано незаконним та скасовано, разом зі скасуванням правовстановлюючих документів, виданих на його підставі, то ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 не набули права власності на земельну ділянку у визначений законом спосіб, як того вимагає стаття 328 ЦК України, а отже, не мали права розпоряджатись нею, у тому числі відчужувати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Таким чином, договори купівлі-продажу спірних земельних ділянок від 11 листопада 2009 року №3313, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , від 06 травня 2011 року №1245, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , від 15 серпня 2012 року №1010, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , згідно із статтею 21, частиною першою та другою статті 203, статті 215 ЦК України, статті 152 ЗК України є недійсним.

На теперішній час земельні ділянки з кадастровим номером :01:000:0847 та :01:000:0848 зареєстровані на праві власності за ОСОБА_4 .

Враховуючи, що договори купівлі-продажу, за якими останній набув у власність спірні земельні ділянки, як підстава для державної реєстрації майнового права, укладені на підставі незаконного розпорядження голови Жовтневої райдержадміністрації від 02 квітня 2008 року №202-р та підлягають визнанню недійсним, то, одночасно підлягає припиненню право власності ОСОБА_4 на зазначені земельні ділянки.

Оскільки, листами органу місцевого самоврядування, Миколаївську обласну прокуратуру повідомлено про неможливість звернутись із відповідним позовом до суду, у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

З наведених підстав прокурор просив суд усунути перешкоди власнику Воскресенській селищній раді Миколаївської області у користуванні та розпорядженні земельними ділянками водного фонду у спосіб зазначений у вступній частині цього рішення та стягнути із відповідачів сплачений судовий збір.

Ухвалою суду від 03 лютого 2022 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання..

Ухвалою суду від 15 лютого 2023 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача Тищенко О.О. повністю підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав вказаних у позові.

Воскресенська селищна рада Миколаївської області в судове засідання свого представника не направила, заяв та клопотань до суду не надала. Згідно раніше поданої заяви, просила справу розглянути без участі представника.

Відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , будучи повідомленими про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися, не повідомивши суд про причини неявки.

Ухвалою суду від 06 квітня 2023 року постановленою без виходу суду до нарадчої кімнати, постановлено розгляд справи здійснювати в заочному порядку за правилами загального позовного провадження.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши досліджені по справі докази в їх сукупності, суд установив наступне.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 19 травня 2016 року №1377-VІІІ «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський район.

Постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів» утворено Миколаївський район (з адміністративним центром у місті Миколаїв) у складі територій Березанської селищної, Веснянської сільської, Воскресенської селищної, Галицинівської сільської, Коблівської сільської, Костянтинівської сільської, Куцурубської сільської, Миколаївської міської, Мішково-Погорілівської сільської, Нечаянської сільської, Новоодеської міської, Ольшанської селищної, Очаківської міської, Первомайської селищної, Радсадівської сільської, Степівської сільської, Сухоєланецької сільської, Чорноморської сільської, Шевченківської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Розпорядженням голови Жовтневої райдержадміністрації Миколаївської області від 02 квітня 2008 року №202-р затверджено проект землеустрою та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 надано у власність земельні ділянки площами 0,80 га кожному (кадастрові номери :01:000:0428, :01:000:0429 відповідно) для ведення особистого селянського господарства в межах території Воскресенської селищної ради Жовтневого району Миколаївської області (а.с.13).

На підставі цього розпорядження ОСОБА_1 09 квітня 2008 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,80 га (кадастровий номер :01:000:0429) серії ЯЕ № 919823, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 04 (а.с.24).

ОСОБА_2 09 квітня 2008 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,80 га (кадастровий номер :01:000:0428) серії ЯЕ №919822, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05 (а.с.23).

Відповідно до змісту державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯИ №793893, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 11 листопада 2009 укладено договір купівлі продажу №3313 земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0429, у зв`язку з чим, ОСОБА_3 видано державний акт серії ЯИ №793983 від 15 червня 2010 року на вказану ділянку, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №84 (а.с.32).

Відповідно до указаного вище державного акту, площа земельної ділянка, набута у власність ОСОБА_3 вказана як 0,7980 га.

15 серпня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,7980 га з кадастровим номером :01:000:0429 який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Карцевою Н.О. за реєстровим №1010 (а.с.34-35).

Відомості, щодо укладення цього договору купівлі-продажу також підтверджуються витягом з Державного реєстру правочинів від 15 серпня 2012 року №11707366 (а.с.36).

Згідно засвідчуваного запису на державному акті серії ЯИ №793983 від 15 червня 2010 року, запис про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_4 12 грудня 2012 року зроблено в Поземельну книгу за номером 010000429:03:02 (зворотна сторона а.с.33).

Відповідно до довідки державного кадастрового реєстратора відділу у Вітовському районі ГУ ДГК в області від 01 липня 2019 року, кадастровий номер земельної ділянки :01:000:0429 змінено на новий номер :01:000:0847 (а.с.37).

Вказані обставини також відображено у листі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 05 березня 2020 року за №10-14-0.3-1731/2-20 (а.с.40-41).

Крім того, зі змісту державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯИ №793982 від 15 червня 2010 року убачається, що 11 листопада 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу №3315 земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0428, у зв`язку з чим, ОСОБА_3 видано державний акт серії ЯИ №793982 від 15 червня 2010 року, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №85 (а.с.33).

Відповідно до цього ж державного акту, площа земельної ділянка, набута у власність ОСОБА_3 вказана як 0,7981 га.

Однак, згідно посвідчувального запису приватного нотаріуса Жовтневого районного нотаріального округу Краснової С.М., 10 серпня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір про розірвання договору купівлі-продажу від 11 листопада 2009 року, внаслідок чого право власності на цю ділянку перейшло до ОСОБА_2 (зворотна сторона ас.с.33).

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06 травня 2011 року, ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0, 7981 га, кадастровий номер :01:000:0428. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А. за реєстровим №1245 (а.с.113).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 листопада 2021 року №284183461, №284183186 право власності на земельні ділянки ці з кадастровим номером :01:000:0848 та номером :01:000:0847 08 липня 2019 року зареєстроване за ОСОБА_4 (а.с.45-48).

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 29 листопада 2018 року у справі №477/2054/17, залишеним без змін постановами Миколаївського апеляційного суду від 20 березня 2019 року, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2021 року, задоволено позов Миколаївської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, визнано недійсним та скасовано розпорядження Жовтневої районної державної адміністрації від 02 квітня 2008 року №202-р про затвердження проектів землеустрою та надання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у приватну власність земельних ділянок площею 0,8 га кожна (кадастрові номери :01:000:0428, :01:000:0429 відповідно) для ведення особистого селянського господарства в межах території Воскресенської селищної ради Жовтневого району Миколаївської області (а.с.26-31).

Цим же рішенням визнано недійсними та скасовано державні акти, серії ЯЕ №919822, та ЯЕ №919823, видані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповідно.

Зі змісту указаних рішень, вбачається, що розглядаючи позовні вимоги прокурора про правомірність розпорядження Жовтневої районної державної адміністрації Миколаївської області від 02 квітня 2008 року №202-р про затвердження проектів землеустрою та надання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у приватну власність земельних ділянок, встановлено, що спірним розпорядженням останнім надано у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, які частково входять у межі прибережної захисної смуги річки Інгул та на площі 0,76 га встановлені та діють обмеження у використанні прибережних захисних смуг уздовж річок, навколо водойм та на островах.

Тобто, частина наданих спірних земельних ділянок входить в межі прибережної захисної смуги, а тому відповідно до положень статей 85, 88 ВК України не можуть передаватися у власність фізичних чи юридичних осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, судами встановлено, що вказані земельні ділянки входять в межі прибережної захисної смуги річки Інгул та частково належать до земель водного фонду, у зв`язку з чим не можуть перебувати у приватній власності.

Статтею 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За змістом статі 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Статтею 19 Конституції України гарантовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормами чинного законодавства України визначено, що нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Зважаючи на ознаки нормативно-правового й індивідуального актів, спірне рішення є актом індивідуальної дії, оскільки: виданий відповідачем у результаті реалізації владних управлінських функцій суб`єкта розпорядження землями комунальної власності; не розрахований на багаторазове застосування.

Прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта породжує виникнення правовідносин, що пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері земельних правовідносин. Тобто рішення органу місцевого самоврядування є підставою виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків фізичних та юридичних осіб.

У Рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Разом з тим із вказаного Рішення Конституційного Суду України вбачається, що такі рішення органу місцевого самоврядування можуть бути оскаржені в інший спосіб.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини другої статті 55, статті 124 Конституції України.

У такому разі вимога про визнання рішення незаконним може розглядатись як спосіб захисту порушеного цивільного права згідно із статтею 16 ЦК України, якщо фактично підставою пред`явлення позовної вимоги є оспорювання прав особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 19 червня 2018 року у справі №916/1979/13 викладено правовий висновок, що рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. На таку особу, позивача, з урахуванням принципу свободи розпорядження власними процесуальними правами, не можна покладати обов`язок об`єднання вимог про визнання протиправним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та вимог про скасування правовстановлюючих документів на земельну ділянку, укладених (виданих) на підставі такого рішення.

Подібну правову позицію також викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17.

З огляду на вказане, розпорядження Жовтневої районної державної адміністрації Миколаївської області від 02 квітня 2008 року №202-р про затвердження проектів землеустрою та надання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у приватну власність земельних ділянок площею 0,8 га кожна (кадастрові номери :01:000:0428, :01:000:0429 відповідно) для ведення особистого селянського господарства в межах території Воскресенської селищної ради Жовтневого району Миколаївської області, як ненормативний акт органу місцевого самоврядування було підставою виникнення за останніми права власності на земельні ділянки площею 0.8 га за кожним. На підставі зазначеного розпорядження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 видано державні акти на право власності на земельну ділянку.

Однак, разом із цим, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 35), від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 52)).

Тому, під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного, не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена.

Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони» (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 50), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункт 84), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 101) та інші).

Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 жовтня 2022 року у справі №922/1830/19 справі вказала, що позивач у межах розгляду справи може посилатися, зокрема, на незаконність наказу ГУ Держземагентства у Харківській області без заявлення вимоги про визнання його незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не зумовлюють правових наслідків, на які вони спрямовані (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі №922/614/19. Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, також у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18).

Пред`являючи цей позов прокурор посилається на те, що спірна ділянка (кадастрові номери :01:000:0428, :01:000:0429 відповідно) знаходиться у власності ОСОБА_4 в порушення установлених вимог закону, оскільки цивільний оборот земельних ділянок, які знаходяться у прибережних захисних смугах, є обмеженим законодавчо. Оскільки, зайняття земельних ділянок фактичним користувачем треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку, прокурор стверджує, що у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні і розпорядженні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про визнання недійсним договорів купівлі-продажу спірних земельних ділянок, правовстановлюючих документів, отриманих на підставі укладених договорів з одночасним припиненням права власності набувача майна за цими договорами та зобов`язання останнього повернути земельні ділянки у власність територіальної громади. Зазначений позов пред`явлений прокурором як негаторний.

За змістом статей 19, 20 ЗКУкраїни (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Згідно з частиною 1 статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Відповідно до статті 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.

Згідно з частиною четвертою статті 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України, згідно з якими громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права, землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України, уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статями 60, 62 ЗК України та статями 1, 88, 90 ВК України.

Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

- для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів;

- для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів;

- для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів.

Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 (далі - Порядок визначення), передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проєктом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагенством і територіальними органами Держземагенствами. У межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88-91 ВК України.

Згідно з пункту 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, у тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50, 54 Закону України «Про землеустрій».

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, провадження № 14-76цс18; від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, провадження № 14-95цс18; від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, провадження № 14-71цс18; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, провадження № 14-452цс18.

Так, відповідно до акту обстеження земельних ділянок від 16 квітня 2021 року, складеного Воскресенською селищною радою, ділянки з кадастровими номерами :01:000:0847, :01:000:0848, розташовані вздовж річки Інгул, вільні від забудови (а.с.51).

При цьому, доказами розташування земельної ділянки в межах прибережних смуг можуть бути матеріали землевпорядної документації, а саме: план меж земельної ділянки та експлікація земельних угідь, пояснювальні записки до проекту землеустрою, погодження проектів землеустрою відповідними органами виконавчої влади, матеріали контролюючих органів, у тому числі щодо фактичної відстані від урізу води, тощо

Відповідно до наявних у проекті відведення графічних матеріалів (план відведення земельних ділянок П-153/11 від 15 листопада 2007 року, креслення перенесення меж земельних ділянок в натуру, план меж зон обмежень), висновку Державного управління охорони навколишнього природного середовища в області, вищевказані земельні ділянки частково входять у межі прибережної захисної смуги річки Інгул (яка відноситься до середніх річок відповідно до інформації Південно-Бузького басейнового управління водних ресурсів від 21 грудня 2015 року) та на площі 0,76 га встановлені та діють обмеження у використанні прибережних захисних смуг уздовж річок, навколо водойм та на островах (а.с.13а-22).

Отже, наявні в проекті землеустрою текстові та картографічні матеріали, поряд з обставинами, що встановлені судовим рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 29 листопада 2018 року, беззаперечно свідчать про те, що частина спірних земельних ділянок входить в межі прибережної захисної смуги, а отже є землями водного фонду.

Виходячи з викладеного, оскільки встановлено, що спірні земельні ділянки (кадастрові номери :01:000:0428, :01:000:0429 відповідно) накладається безпосередньо на водний об`єкт, середню річку Інгул та її прибережну захисну смугу, дана земельна ділянка відноситься до земель водного фонду в силу закону, незалежно від наявності відповідної землевпорядної документації.

За змістом статей 85, 88 ВК України, статей 59, 61, 84 ЗК України, землі водного фонду (окрім земельних ділянок з розташованими на них замкненими природними водоймами площею до 3 га) та земельні ділянки прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть надаватися лише в користування для спеціально визначених цілей. Відтак, передача спірної земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_1 суперечила вимогам закону.

Розташування спірної земельної ділянки у межах земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, крім випадків, передбачених частиною другою статті 59 ЗК України, отже зайняття земельної ділянки з порушенням Земельного Кодексу України та Водного Кодексу України (відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц та від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17) треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави.

Виходячи з викладеного, суд погоджується з доводами прокурора щодо незаконності та протиправності розпорядження Жовтневої районної державної адміністрації від 02 квітня 2008 року №202-р про затвердження проектів землеустрою та надання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у приватну власність земельних ділянок площею 0,8 га кожна.

В зв`язку з ненабуттям відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 права власності на спірні земельні ділянки на момент укладення наступних договорів купівлі-продажу, зокрема з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , вимога про визнання зазначених договорів та виданих на їх підставі правовстановлюючих документів недійсними також підлягає задоволенню.

Оскільки договори купівлі-продажу від 06 травня 2011 року №1245 та від 15 серпня 2012 року №1010, укладені між ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно є документами на підставі яких у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :01:000:0848, :01:000:0847, ці правочини підлягають визнанню недійсними з одночасним припиненням права власності ОСОБА_4 на вказані земельні ділянки.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц; від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц; від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц та інших зазначила, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. За змістом наведених постанов та виходячи з обставин, встановлених у цих справах, зазначені висновки не застосовуються щодо заволодіння замкненими природними водоймами загальною площею до 3 гектарів, оскільки такі водойми можуть надаватися у власність приватним особам (стаття 59 ЗК України).

Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням ЗК України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452 цс 18, пункт 71), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473 цс 18, пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 97), від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 46) та інші).

З огляду на викладене, як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_4 , укладаючи цивільно-правові угоди з приводу набуття у власність спільних земельних ділянок могли та повинні були передбачити що відсутні правові підставі для набуття цих земельних ділянко у власність з огляду на законодавчо встановлене обмеження у такому набутті.

Оскільки судом встановлено неможливість заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них права володіння цими землями є неможливим), так як розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, тому перехід на підставі цивільно-правових угод права власності на земельні ділянки, згідно правовстановлюючого документа, отриманого відповідно до незаконного ненормативного акту органу місцевого самоврядування в силу статті 215 ЦК України є підставою недійсності правочину, оскільки такий вчинено з недодержанням в момент його вчинення правочину вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України (в редакції чинній, на час видання державних актів на право власності на земельні ділянки від 15 червня 2010 року) державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку.

Частиною 2 цієї статті встановлено можливість посвідчення права власності на земельну ділянку іншими документами, зокрема, на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, право власності посвідчується або цивільно-правовою угодою або свідоцтвом про право на спадщину.

Отже, державний акт на право власності на земельну ділянку законодавчо прирівняний до інших титулів на право власності, тобто підстав виникнення цього права, а саме до цивільно-правових угод та заповітів.

Частиною 6 вказаної статті визначено, що при набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження.

Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності і є невід`ємною частиною правочинів (договорів купівлі продажу), то у спорах щодо прав на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як відповідні правочини, так і державні акти, які містять інформацію про перехід права власності.

Ураховуючи викладене, державні акти на право власності на земельні ділянки від 15 червня 2010 року серії ЯИ №793982, та ЯИ №793983, видані на ім`я ОСОБА_3 , які зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №№85, 84 відповідно, та містять інформацію про перехід прав власності на ділянки до ОСОБА_4 , підлягають визнанню недійсними разом із визнанням недійсними вищевказаних договорів купівлі-продажу.

Вирішуючи вимогу про зобов`язання ОСОБА_4 повернути земельні ділянки у власність територіальної громади в особі Воскресенської селищної ради Миколаївської області суд виходить з наступного.

До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Зі змісту позову Миколаївської обласної прокуратури у дані справі, з огляду на характер правовідносин, установлені судом обставини, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_4 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на таке, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Крім того, стаття 6 ВК України визначає, що води (водні об`єкти) є виключно власністю Українського народу і надаються тільки у користування. Згідно зі статтею 4, 89 ВК України, статтями 58, 61 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті, зокрема, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. При цьому прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності й у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється, зокрема, розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів.

З огляду на зазначене та з урахуванням положень статей 18, 19, 22 ЗК України прибережні захисні смуги як землі водного фонду за особливостями свого цільового призначення і правового режиму не можуть використовуватися для ведення сільського господарства, в тому числі садівництва.

При цьому зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється в порядку, визначеному законом (стаття 20 ЗК України). Порушення такого порядку має наслідком визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання недійсними угод щодо земельних ділянок, відмову в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Судом установлено, що спірні земельні ділянки, про витребування яких прокурор заявив позов належать до земель водного фонду.

З 27 травня 2021року набули чинності зміни до ЗК України, а саме, пункту 24 розділу Х Перехідних положень, відповідно до яких землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад.

Відповідно до частини першої статті ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

До повноважень селищних рад у галузі земельних відносин, відповідно до статей 83, 122 ЗК України, статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» належить розпорядження землями комунальної власності в межах, визначених Земельним кодексом України.

Селищні ради на їхній території передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Спірні земельні ділянки розташовані поза населеним пунктом смт. Воскресенське Миколаївського району Миколаївської області, а отже власником цих земель в силу частини першої статті 122 ЗК України є Воскресенська селищна рада Миколаївського району Миколаївської області.

З огляду на встановлені судом факти, фактично відбулось неправомірне вибуття із власності органу місцевого самоврядування земельної ділянки, яка за законом не могла бути передана в приватну власність.

У подальшому земля відчужувалася за договорами купівлі-продажу, змінювався її кадастровий номер, уточнювався розмір земельної ділянки, що в кінцевому результаті призвело до перебування у приватній власності відповідача ОСОБА_4 земельних ділянок, з приводу яких виник даний спір.

За таких обставин, «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою витребування спірних земельних ділянок із володіння ОСОБА_4 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання -безоплатної передачі у власність громадянам земель водного фонду, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права, шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибула з такої власності.

Крім того, відповідно до частини першої статті 88, частини другої статті 89 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності. Ведення садівництва у прибережних захисних смугах навколо водойм - забороняється.

Отже, «суспільним», «публічним» інтересом у вимогах прокурора можна вважати також забезпечення охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення, засмічення, вичерпання та інших дій, які можуть погіршити умови водопостачання, завдавати шкоди здоров`ю людей, спричинити зменшення рибних запасів та інших об`єктів водного промислу, погіршення умов існування диких тварин та інші несприятливі явища внаслідок зміни фізичних і хімічних властивостей вод, зниження їх здатності до природного очищення, порушення гідрологічного і гідрогеологічного режиму вод (стаття 95 ВК України).

В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

За правилами статті 59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Однак громадяни та юридичні особи за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно одержати у власність лише замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Натомість землі водного фонду можуть передаватися цим суб`єктам тільки на умовах оренди для визначених законом потреб (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, стосовно землі водного фонду закон забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати в приватну власність землю відповідного цільового призначення окремо від дозволеного для передачі об`єкта - замкненої природної водойми загальною площею до 3 га.

Таким чином, юридичні чи фізичні особи, в тому числі й відповідачі, не могли законно набути права приватної власності на спірні земельні ділянки. Натомість вони набули такого права власності в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідачів на землю у певний період часу стало можливим у результаті прийняття органом виконавчої влади низки рішень, починаючи з розпорядження голови Жовтневої районної державної адміністрації Миколаївської області від 02 квітня 2008 року №202-р, яке визнане неправомірним і скасоване рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 29 листопада 2018 року, та наступного укладення договорів купівлі-продажу.

Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною, зокрема, для водосховищ - 50 метрів (частина друга статті 88 ВК України, частина друга статті 60 ЗК України).

Указані норми ВК України та ЗК України з подібними правилами або в такій самій редакції діяли і на час виникнення спірних правовідносин, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів у актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідача ОСОБА_4 відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.

З огляду на вищенаведене, ні ОСОБА_6 ні ОСОБА_4 не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянки перебувають у межах прибережної захисної смуги річки Інгул, а тому вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх, відповідачів, добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.

Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Стосовно обґрунтованості прокурором підстав для представництва інтересів держави у суді, суд зазначає наступне.

Представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача відповідно до статті 56 ЦПК України.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Судом встановлено, що спірні земельні ділянки належить до земель водного фонду та розташована в межах Воскресенської селищної територіальної громади за межами населеного пункту.

Як визначалось частиною четвертою статті 122 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб (частина п`ята статті 122 ЗК України, в редакції, чинній на час прийняття наказу про передачу земельної ділянки).

Згідно з частиною першою статті 12 ЗК України у діючій редакції (зміни, внесені згідно із Законом від 28 квітня 2021 року №1423-IX), до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, у тому числі, розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад.

Пунктом 58 Закону України від 28 квітня 2021 року №1423-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», який набрав чинності з 27 травня 2021 року, доповнено розділ X «Перехідні положення» ЗК України пунктом 24, яким передбачено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до цього пункту, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

Тобто, з 27 травня 2021 року землі водного фонду за межами населених пунктів перейшли у комунальну власність та право розпорядження ними перейшло до повноважень відповідних сільських, селищних, міських рад.

Оскільки на час набуття чинності змінами у Перехідні положення ЗК України спірна земельна ділянка була передана у приватну власність, в силу чого речове право на неї за державою не було зареєстровано, то фактичним її розпорядником, повернути якому належить землю, є відповідна територіальна громада в особі Воскресенської селищної ради Миколаївської області.

За такого, саме Воскресенська селищна рада Миколаївської області мала право звернутися до суду за захистом порушеного права як власник та розпорядник земель водного фонду. Однак, селищною радою, за наявного порушення інтересів держави, жодних заходів щодо визнання незаконним та скасування наказу, повернення земельної ділянки у комунальну власність не вжито.

Верховний Суд у постановах від 09 червня 2021 року у справі №920/839/20 та від 26 травня 2021 року у справі №926/14/19 висловив позицію, за якою у разі свідчення попереднього листування прокурора з уповноваженим органом про те, що воно мало характер інформування відповідного органу про вже раніше виявлені прокурором порушення, а відповідний орган протягом розумного строку на таку інформацію не відреагував або відреагував повідомленням про те, що він обізнаний (у тому числі до моменту отримання інформації від прокурора) про таке порушення, але не здійснював та/або не здійснює та/або не буде здійснювати захист порушених інтересів, то, у такому випадку, наявні підстави для представництва передбачені абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Сам факт незвернення до суду уповноваженого органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та, відповідно, мав змогу захистити інтереси держави (у даному випадку) свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

У такому випадку несвоєчасне вжиття органами, уповноваженими на захист прав Українського народу, як власника земель в межах території держави, призводить до триваючих порушень вимог закону, а органи прокуратури, в свою чергу, є єдиним органом в державі, який спроможний вжити вичерпних заходів представницького характеру з метою захисту порушених інтересів держави, обравши при цьому один із способів захисту.

Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 жовтня 2019 року у справі №903/129/18 та Верховним Судом у постанові від 26 липня 2018 року у справі №926/1111/15.

На повідомлення обласної прокуратури від 26 липня 2021 року про порушення законодавства при набутті ОСОБА_4 у власність спірних земельних ділянок та необхідність вжиття заходів до їх усунення, Воскресенська селищна рада листом від 26 серпня 2021 року №1908/02-54 повідомила, що заходи щодо звернення до суду з приводу повернення спірних земельних ділянок у власність територіальної громади не вживались, оскільки посада юриста є вакантною, а договір про надання юридичних послуг селищною радою не укладався. У цьому ж листі, рада повідомила, що вона не заперечує щодо захисту порушених прав шляхом подання відповідних позовів та повернення вказаних ділянок у комунальну власність (а.с.131).

Отже, оскільки уповноваженим суб`єктом Воскресенською селищною радою не вжито заходів щодо повернення незаконно переданої земельної ділянки з земель водного фонду, суд вважає обґрунтованим представництво інтересів держави органами прокуратури.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року «Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії», №37801/97, п. 36 від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вище стоячою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», № 49684/99, п. 30 від 27 вересня 2001 року).

Окрім того, суд, при розгляді даного спору враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі «Проніна проти України», яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не прийняті судом до уваги, як такі, що не спростовують висновків суду щодо достатніх підстав для задоволення позовних вимог, а з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у цій справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному значенні.

Щодо вжитих заходів забезпечення позову.

Ухвалою суду від 22 листопада 2021 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на спірні земельні ділянки, заборонено органам, які здійснюють державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки (у тому числі у разі її поділу чи об`єднання з іншими ділянками), та заборонено відповідачу ОСОБА_4 вчиняти із спірною земельною ділянкою дії, спрямовані на зміну її цільового призначення, поділу або об`єднання з іншими земельними ділянками, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї та проводити будь-які будівельні роботи.

Відповідно до частини сьомої та восьмої статті 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Оскільки позов задоволено повністю, вжиті заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили, а у разі якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Ураховуючи положення статті 141 ЦПК України та приписи Закону України «Про судовий збір», судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до платіжного доручення від 01 листопада 2021 року №1682 при зверненні до суду з позовом Миколаївською обласною прокуратурою сплачено судовий збір у розмірі 15 890,00 грн та заявлено сім позовних вимог, тобто по 2 270 грн за кожну з позовних вимог, відповідно до пунктів 1.1, 2.1 статті 4 Закону України «Про судовий збір».

Суд, розглядаючи справу, дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу №3313, укладеного 11 листопада 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з огляду на що сплачена за дану позовну вимогу сума судового збору у розмірі 2 270 грн підлягає стягненню з них у рівних частинах по 1 135 грн з кожного.

Зазначене стосується й позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 15 серпня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 06 травня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , №1245.

Також, оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсними державних актів, серії ЯИ №793983 на право власності на земельну ділянку площею 0,7980 га з кадастровим номером :01:000:0429, виданого 15 червня 2010 року ОСОБА_3 , та серії ЯИ №793982 на право власності на земельну ділянку площею 0,7981 га з кадастровим номером :01:000:0428, виданого 15 червня 2010 року ОСОБА_3 , тому з ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за ці позовні вимоги, а саме по 2 270 грн за кожну.

Оскільки задоволено позовні вимоги про зобов`язання ОСОБА_4 повернути у власність територіальної громади земельні ділянки (кадастровий номер :01:000:0847, :01:000:0848) з останнього підлягає стягненню судовий збір за дві позовні вимоги у розмірі 4 540 грн.

Крім того, позивачем за подання заяви про забезпечення позову сплачено 1 135,00 грн, які підлягають стягненню з відповідачів у рівних долях.

Керуючись статтями 259, 265, 268, 319 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу №3313 земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0429, укладений 11 листопада 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Визнати недійсним державний акт, серії ЯИ №793983 на право власності на земельну ділянку площею 0,7980 га з кадастровим номером :01:000:0429, виданий 15 червня 2010 року ОСОБА_3 , який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за №84.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,7980 га з кадастровим номером :01:000:0429, укладений 15 серпня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Карцевою Н.О. та зареєстровано в реєстрі за №1010, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0847 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 233).

Визнати недійсним державний акт, серії ЯИ №793982 на право власності на земельну ділянку площею 0,7981 га з кадастровим номером :01:000:0428, виданий 15 червня 2010 року ОСОБА_3 , який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за №85.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,7981 га з кадастровим номером :01:000:0428, укладений 06 травня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А. та зареєстровано в реєстрі за №1245, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0848 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 233).

Зобов`язати ОСОБА_4 повернути у власність територіальної громади в особі Воскресенської селищної ради Миколаївської області земельну ділянку площею 0,7980 га з кадастровим номером :01:000:0847, розташовану в межах території Воскресенської селищної ради Миколаївської області.

Зобов`язати ОСОБА_4 повернути у власність територіальної громади в особі Воскресенської селищної ради Миколаївської області земельну ділянку площею 0,7981 га з кадастровим номером :01:000:0848, розташовану в межах території Воскресенської селищної ради Миколаївської області.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Миколаївської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 418 (одна тисяча чотириста вісімнадцять) грн 75 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Миколаївської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 418 (одна тисяча чотириста вісімнадцять) грн 75 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Миколаївської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору в розмірі 7 093 (сім тисяч дев`яносто три) грн 75 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Миколаївської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору в розмірі 7 093 (сім тисяч дев`яносто три) грн 75 коп.

Відповідно до частини сьомої та восьмої статті 158 ЦПК України, застосовані судом заходи забезпечення позову згідно ухвали суду від 22 листопада 2021 року (судове провадження №2-з/477/81/21), продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування учасників справи:

позивач - Миколаївська обласна прокуратура, 54030, м. Миколаїв, вул. Спаська, 28, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України - 02910048;

позивач - Воскресенська селищна рада Миколаївської області, 57210, смт.Воскресенське Миколаївського району Миколаївської області, вул. Соборна, 86, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України - 04376682;

відповідач - ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ;

відповідач - ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ;

відповідач - ОСОБА_4 , АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 .

СУДДЯ С.М. ГЛУБОЧЕНКО

Повний текст рішення виготовлено

та підписано 14 квітня 2023 року.