КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 357/2103/21 Головуючий у І інстанції - Цукуров В.П.
апеляційне провадження №22-ц/824/1748/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері,-

встановив:

У лютому 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся в суд до ОСОБА_3 з указаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання у розмірі 3 000 грн щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до її смерті.

В обґрунтування позову зазначав, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має повних 62 роки, є пенсіонером, єдиним доходом позивача є пенсія за віком, яка в середньому складає 2 000 грн. Станом на день звернення до суду інших джерел доходу у позивача немає, чоловік помер. За станом здоров`я позивач не може працювати.

Вказував, що ОСОБА_1 має сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який працездатний, працює на тимчасових роботах із будівництва заміських будинків на території Київської області, має нерегулярні доходи, а частину доходу отримує в натурі, продуктами харчування, які витрачає на сім`ю.

Зауважує, що син ніякої допомоги матері не надає.

Посилався на те, що сім`я відповідача складається з двох осіб: ОСОБА_3 та його дружини, яка також працює. Відповідач не має ніяких утриманців, аліментів нікому не платить та має можливість надавати позивачу матеріальну допомогу.

На підставі викладеного позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на необґрунтованість та незаконність судового рішення, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Зазначає, що ОСОБА_1 інших джерел доходу, окрім пенсії у розмірі в середньому 2 000 грн, не має. Останній час позивач тяжко хворіє, перенесла ряд операцій, постійно знаходиться під наглядом лікарів, у зв`язку з чим має постійно купувати ліки, а тому її матеріальне становище є вкрай нужденним.

Вказує, що відповідач отримує офіційну заробітну плату та має можливість сплачувати аліменти на утримання матері.

Звертає увагу суду, що під час вирішення спору судом першої інстанції не враховані зібрані позивачем докази щодо її матеріального стану та стану здоров`я, натомість помилково взято до уваги факти продажу нею рухомого та нерухомого майна, оскільки такі обставини є мінливими, не постійним видом доходу. Отримані позивачем кошті від відчуженого майна були відразу ж витрачені на погашення заборгованості по усним позикам коштів, оплати обстеження та лікування, облаштування пам`ятника померлого чоловіка.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд уважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів потреби у матеріальній допомозі, а також доказів на підтвердження того, що розмір її доходів не дозволяє забезпечувати нормальний рівень свого життя.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує дохід - пенсію за віком, що підтверджується довідками про доходи від 11 червня 2020 року №1915 2992 8079 5919 та від 29 липня 2021 року №0996 5290 43 84 39 11/653/102-06, виданими Білоцерківським відділом обслуговування громадян (сервісний центр) ПФУ ГУ в Київській області, яка станом на липень місяць 2021 року складає 2 402,06 грн.

Позивач має сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис №76.

21 червня 2013 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та змінив своє прізвище на « ОСОБА_5 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб, актовий запис №582.

На підставі свідоцтва про шлюб, актовий запис №582, прізвище відповідача з « ОСОБА_6 » було змінено на « ОСОБА_5 ».

Відповідач ОСОБА_3 працює головним механіком з 2019 року в ПАТ «По виробництву інсулінів «Індар» (м. Київ, вул. Зрошувальна, 5).

Згідно довідки про доходи від 23 липня 2021 року №16 заробітна плата відповідача, з утриманнями податків та зборів, за період з січня 2021 по червень 2021 склала 166 441,28 грн.

Відповідно до договору безвідсоткової цільової позики №27-11-19/01 від 27 листопада 2019 року між кредитором (роботодавець відповідача ПАТ «По виробництву інсулінів «Індар») та позичальником ( ОСОБА_3 ) укладено договір, за умовами п.п. 2.1 п. 2, п.п. 3.1. п. 3 якого позика відповідачу надається для придбання житла у розмірі 364 000 грн. Відповідно до п.п. 6.1, 6.2, 6.3. п.6 Договору позичальник зобов`язується протягом 24 місяців повернути суму позики. Позика повертається частинами шляхом відрахування із заробітної плати позичальника по 15 000 грн. Сума за домовленістю сторін може бути збільшена.

Згідно виписки за картковим рахунком відповідача № НОМЕР_1 від 26 липня 2021 року, 03 червня 2021 року кредитором ПАТ «По виробництву інсулінів «Індар» на вказаний картковий рахунок було перераховано грошові кошти у розмірі 364 000 грн, що передбачено п.п. 3.1 п.3 Договору №27-11-19/01 від 27 листопада 2019 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 08 червня 2021 року відповідач та його дружина придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з умовами договору квартира придбана за ціною - 355 420 грн.

Судом також встановлено, що позивач зареєстрована та проживає з 1983 року у належній їй на праві спільної часткової власності квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: 1/3 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 січня 1997 року № НОМЕР_2 , та 1/3 частина на підставі договору дарування частки у праві власності від 25 травня 2018 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно накладної №325 від 12 березня 2020 року позивачем було витрачено кошти у розмірі 119 900 грн на встановлення та облаштування пам`ятників у кількості чотири штуки.

Відповідно до договору оренди землі №40 від 01 квітня 2016 року, укладеного між СФГ «Колосок» та ОСОБА_1 , остання передала в платне строкове користування СФГ «Колосок» на умовах, що визначені у зазначеному договорі оренди, належні їй на праві власності земельні ділянки площею 1,97 га та 0,535 га. Щорічна оплата за користування земельною ділянкою становить - 2 150 грн за 1 га (п. 8 Договору), яка обчислюється з урахуванням індексу інфляції.

За змістом довідки про доходи, наданої СФГ «Колосок», дохід позивача за період з січня 2021 року по серпень 2021 року складає 10 695,65 грн; за період з квітня 2016 року по серпень 2021 року - 50 931,69 грн.

З відповіді від 30 жовтня 2021 року №31/10/3242-1153, що надійшла з ТСЦ МВС №3242, убачається, що позивачем на підставі договору купівлі продажу транспортного засобу від 29 березня 2019 року було відчужено на користь громадянина ОСОБА_7 автомобіль марки ВАЗ 217030, 2011 р.в., сірого кольору, за ціною - 43 000 грн.

Згідно листа приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Кривенького С.А. від 10 грудня 2021 року вих. №87/01-16, позивачем на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 20 січня 2021 року продано належне їй майно, а саме будинок, що знаходиться адресою: АДРЕСА_3 . Згідно п.3, п.4 Договору купівлі-продажу від 20 січня 2021 року ОСОБА_1 продала будинок за ціною 68 700 грн.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 січня 2021 року позивачем було продано належне їй майно, а саме: земельну ділянку площею 0,2000 га з кадастровим номером :02:002:0029, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Згідно п.п.2.1. п.2 Договору за погодженням сторін продаж земельної ділянки вчинено за 15 780 грн.

20 січня 2021 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу відчужила належну їй земельну ділянку площею 0,1400 га з кадастровим номером :02:002:0030, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 за 29 400 грн.

Відповідно до статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України).

Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального стану батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

Відповідно до статті 203 СК України дочка, син, крім сплати аліментів, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

За змістом статті 202 СК України необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків і потреба у матеріальній допомозі.

Згідно зі статтею 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі №301/160/17 (провадження №61-28415св18) виходив з того, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.

Верховний Суд зауважує, що згідно зі статтею 205 СК України, вирішуючи вказаний спір, суд має враховувати матеріальний стан сторін.

Звертаючись до суду з позовом, сторона позивача посилалася на те, що ОСОБА_1 потребує матеріальної допомоги, оскільки розмір отримуваної нею пенсії є недостатнім для забезпечення необхідного мінімуму проживання та лікування.

Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи та про це зазначено судом першої інстанції, стороною позивача не надано суду жодних належних доказів про стан здоров`я позивача та щомісячний розмір понесених нею витрат на лікування.

Зі змісту медичних довідок, епікризів, медичних досліджень не вбачається, що позивачу призначене лікування, на яке вона має витрачати значні кошти.

Натомість, з матеріалів, що надійшли на запит суду, вбачається, що крім пенсії позивач має й інші джерела доходу та майно, що приносить їй регулярний дохід.

Так, перед зверненням до суду у січні 2021 року ОСОБА_1 було реалізовано будинок та дві земельні ділянки й отримано дохід у загальному розмірі 113 880 грн.

Окрім цього, позивач є власником двох земельних ділянок, які вона з квітня 2016 року здає в оренду та отримує відповідну плату із розрахунку 2 150 грн за 1 га (за період з січня по лютий 2021 року виплачений дохід у розмірі 10 695,65 грн.).

У той же час, будь-яких доказів, які б містили відомості з приводу щомісячної вартості лікування чи загального обсягу щомісячних витрат на забезпечення проживання, позивач суду не надала, понесення нею таких витрат жодним доказом не підтверджено.

Зважаючи на викладені обставини, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів потреби у матеріальній допомозі, доказів на підтвердження того, що розмір її доходів не дозволяє забезпечувати нормальний рівень свого життя.

Посилання апелянта на те, що отримані позивачем грошові кошти від реалізації майна були одразу витрачені на погашення заборгованості по усним позикам коштів, оплати обстеження та лікування, облаштування пам`ятника померлого чоловіка, не заслуговують на увагу суду, оскільки не підтверджені жодними доказами та спростовуються матеріалами справи і встановленими судом обставинами.

Таким чином, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

З огляду на те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів уважає, що місцевий суд всебічно та об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2021 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник