КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 755/329/22
провадження № 22-ц/824/5897/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Кошель К. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про визнання права користування житловим приміщенням та укладення договору найму, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2022 року в складі судді Гончарука В.П.,

встановив :

06.01.2022 ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на ті підстави, що з квітня 1994 року проживає в квартирі АДРЕСА_1 , сплачує кошти за користування та всі необхідні платежі.

Вказана квартира отримана її батьком ОСОБА_2 на підставі ордеру на жиле приміщення №00080 серії Б від 06.04.1994, виданого на підставі рішення Дніпровської райдержадміністрації №290 від 05.04.1994. До ордеру також була вписана її матір - ОСОБА_3 . Після отримання ордеру її батьки зареєструвались в ній, проте разом з сином ОСОБА_1 залишились проживати в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , в якій мешкали з 1973 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народила доньку - ОСОБА_4 , яка з моменту народження також проживає разом з нею в спірній квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_2 , який за свого життя так і не переоформив особовий рахунок на вказану квартиру на свою дружину ОСОБА_3 або на неї.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її матір ОСОБА_3 .

За життя своєї матері вона робила спробу зареєструвати місце проживання в спірній квартирі та подавала 22.08.2020 за згодою матері до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА заяву про реєстрацію місця проживання. У задоволенні вказаної заяви було відмовлено на тій підставі, що була відсутня інформація з КП "Керуюча компанія по обслуговуванню житла про переведення особового рахунку на її матір.

Оскільки мати перебувала в тяжкому стані та за станом свого здоров`я ( не могла пересуватися самостійно) не мала можливості займатися питанням переоформлення особового рахунку на вказану квартиру, особовий рахунок так і залишився бути оформлений на батька, а вона не змогла зареєструватися в квартирі.

10 грудня 2021 року вона, як донька наймача двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , звернулась до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про укладання договору найму житлового приміщення та переоформлення особового рахунку, проте відповідь не надходила.

Відмова відповідача вирішити питання переоформлення особового рахунку на її ім`я та укладення договору найму на житлове приміщення призвела до порушення її прав.

З огляду на те, що вона вселилася в спірну квартиру на законних підставах, як член сім`ї наймача ( рідна донька), з квітня 1994 року до цього часу в ній проживає, в судовому порядку не визнавалась такою, що втратила право користування житловим приміщенням, просила суд:

визнати за нею право користування житловим приміщенням, окремою двокімнатною квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 30,55 кв.м;

зобов`язати Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію укласти з нею договір найму на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 30,55 кв.м.;

встановити факт її проживання в окремій двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 30,55 кв.м., з квітня 1994 року по день смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 з квітня 1994 року по 29 квітня 2015 року.

В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів того, що позивачка стала основним квартиронаймачем. Крім того, позивачем не надано доказів отримання письмової згоди наймача відповідно до вимог статті 65 ЖК Української РСР. За таких підстав суд дійшов висновку, що позивачка проживала в спірній квартирі без дотримання встановленого порядку. Незалежно від строку проживання у спірній квартирі позивачка не набула права користування спірним жилим приміщенням, оскільки порядок її реєстрації дотриманий не був. Докази сплати позивачем за комунальні послуги не є допустимими доказами наявності у позивача права користування спірною квартирою.

Оскільки позивачем підтверджено факт постійного фактичного проживання в спірній квартирі в період з квітня 1994 року по день смерті її батька - ІНФОРМАЦІЯ_2, суд першої інстанції ухвалив рішення про задоволення позовних вимог про встановлення даного факту.

26.01.2023 ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2022 року в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Стягнути з відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги.

Посилається на незаконність та необґрунтованість ухваленого по справі рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначила, що матеріалами справи підтверджено, що вона є рідною донькою наймача спірної квартири, а відтак на підставі ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР належить до членів сім`ї наймача. Вона вселилась до спірної квартири за згодою своїх батьків. В матеріалах справи є заява її матері про надання згоди на реєстрацію в спірній квартирі її доньки. Показами свідків підтверджується, що вона безперервно проживає в спірній квартирі майже 29 років, яка весь час була та лишається єдиним місцем проживання для неї та її доньки. Іншого житла на праві володіння або власності немає. За місцем її реєстрації в квартирі по АДРЕСА_2 зареєстрований та проживає її брат ОСОБА_1 разом з дружиною ОСОБА_5 та неповнолітньою дитиною ОСОБА_6 .

Відповідно до Акта від 17.02.2022, вона не проживає за місцем реєстрації з квітня 1994 року, не користується цією квартирою та не зберігає в ній свої речі.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що її батьки були проти її вселення в спірну квартиру. Відповідач або третя особа з квітня 1994 року не ставили питання про недотримання нею встановленого порядку вселення та проживання в спірній квартирі.

Таким чином, будучи повнолітнім членом сім`ї наймача вона має право вимагати визнати її наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Порушення судом першої інстанції приписів ст. 64, 65, 106 ЖК Української РСР призвело до того, що позивачу безпідставно відмовлено у користуванні єдиним житлом, яке у неї є, що є втручанням у право на повагу до житла. До того ж вона є пенсіонером та особою з інвалідністю 3 групи.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Янчук О. С. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Дніпровської районної державної адміністрації від 5 квітня 1994 року №290 ОСОБА_2 видано ордер від 06 квітня 1994 року №00080 серія Б на право зайняття жилого приміщення площею 30,55 кв.м, що складається з 2 кімнат в квартирі АДРЕСА_1 , на сім`ю з двох осіб: він ОСОБА_2 , дружина ОСОБА_3 .

Особовий рахунок було відкрито на ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що після отримання ордеру у вказану квартиру вселилась їх дочка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивачки народилась дочка ОСОБА_4 , яка з часу народження разом з матір`ю проживає в спірній квартирі.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 2013 року по 2021 рік ( з 1 по 8 клас) навчалася в середній загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №126 м. Києва, з народження спостерігається в КНП " Центр первинної медико-санітарної допомоги №4" Дніпровського району м. Києва.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивачки ОСОБА_2 .

Факт постійного проживання ОСОБА_1 в спірній квартирі з квітня 1994 року по даний час підтверджено показами свідків та сукупністю зібраних по справі письмових доказів.

22 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА з заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 . Мати позивачки ОСОБА_3 надала свою згоду на реєстрацію місця проживання своєї дочки ОСОБА_1 у вказаній квартирі (а.с.22).

У реєстрації місця проживання ОСОБА_1 було відмовлено в зв`язку з відсутністю інформації з КП "Керуюча компанія по обслуговуванню житлофого фонду" про переведення особового рахунку.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивачки - ОСОБА_3

10 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про укладення договору найму житлового приміщення та переоформлення особового рахунку, на яку відповіді станом на час звернення до суду з даним позовом не отримала.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

У статті 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що статті 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР , може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод закріплено право людини на повагу до свого житла.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому (див. висновок у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2021 року у справі № 569/12946/18-ц (провадження № 61-11097св20).

Аналіз змісту статті 65 ЖК Української РСР у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні. Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20).

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4, 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

У частинах першій - четвертій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Установлені судом обставини в даній справі свідчать про те, що: ОСОБА_1 вселилась до спірної квартири як дочка наймача, якому надана квартира в установленому законом порядку; фактично проживає у вказаній квартирі з квітня 1994 року по даний час; у зв`язку зі смертю батька вона зверталась до відповідача з заявою про укладення договору найму житлового приміщення в грудня 2021 року; судом не встановлено, що позивачка забезпечена іншим житлом на праві власності, або зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні.

Суд першої інстанції не врахував, що позивачка як член сім`ї наймача, набула право користування вказаним житловим приміщенням. Продовжуючи проживати в цьому приміщенні остання має такі ж права і обов`язки, як і наймач, тому вправі вимагати визнання її наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача або ж укладення договору найму на її ім`я як члена сім`ї основного наймача у зв`язку з його смертю. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням або ж для відмови у цьому. Доказів, що позивачка має інше житло, ніж вказана квартира, матеріали справи не містять. Відповідач не спростував доводи позивача, що вона, проживаючи в спірному житловому приміщенні з 1994 року, має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, яке є її «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

За таких обставин суд першої інстанції зробив помилковий висновок про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 права користування спірним житловим приміщенням, а тому судове рішення в цій частині слід скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Згідно з частиною дев`ятою статті 265 ЦПК України у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в резолютивній частині вказується рішення з кожної спірної умови договору, а у спорі про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року у справі № 127/4954/19 (провадження № 61-20529св19) зазначено, що «у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в позові та в резолютивній частині судового рішення в обов`язковому порядку мають вказуватися позовні вимоги та рішення суду з кожної спірної умови договору або умови всього договору, якщо інша сторона взагалі відмовляється від укладення відповідного договору. Тобто, вирішуючи дану категорію спорів у своїх рішеннях суди повинні зазначати, зокрема, у рішенні про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект цього договору.

ОСОБА_1 при пред`явленні позовної вимоги про зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення до позовної заяви не додала проект договору.

Тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача укласти договір найму житлового приміщення, проте помилився щодо мотивів такої відмови. У зв`язку із цим оскаржене судове рішення в цій частині належить змінити в мотивувальній частині.

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги, з Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 частина понесених нею судових витрат на сплату судового збору в сумі 2 481 грн у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2022 року в частині відмови в задоволенні позову про визнання права користування житловим приміщенням скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Визнати за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням, двокімнатною квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 30,55 кв.м.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2022 року в частині відмови в задоволенні позову про зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Стягнути з Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 481 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 квітня 2023 року.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк