РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Степановій Н.І.

розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Свої вимоги мотивував тим, що 23 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів на суму 2102880 гривень.

Крім того, 23 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений додатковий договір до договору позики, що передбачав відповідний розмір процентів за користування позикою та майнову відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за договором позики.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року, стягнуто з ОСОБА_2 на його користь за період з 03 січня 2017 року по 20 липня 2018 року грошові кошти за договором позики та додатковим договором у розмірі 6137844 гривні 09 копійок.

Відповідно до п. 3.6. додаткового договору до договору позики прострочення сплати позики та/або процентів за користування позики (згідно із Графіком розрахунків) не зупиняє нарахування процентів, як протягом строку надання позики, визначеного п. 2.1. цього договору, так й після закінчення цього строку протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами.

Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача:

- 2630616 гривень 46 копійок - сума боргу по процентам за користування сумою позики за договором позики та додатковим договором за період з 21 липня 2018 року по 20 серпня 2020 року;

- 4962796 гривень 80 копійок - пеня за невиконання зобов`язань за договором позики та додатковим договором на суму нарахованих процентів за період з 23 березня 2017 року по 23 березня 2018 року;

- 1051440 гривень - штраф від фактичного залишку суми позики внаслідок невиконання зобов`язання за договором позики та додатковим договором за період з 23 березня 2017 року по дату пред`явлення позову до суду;

- 288916 гривень 56 копійок - сума встановленого індексу інфляції за несвоєчасне повернення суми позики за період з червня 2018 року по серпень 2020 року;

- 131906 гривень 11 копійок - три проценти річних від простроченої суми позики за період з 21 липня 2018 року по 20 серпня 2020 року.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

19 листопада 2021 року позивач подав до суду заяву про зміну підстав позову, в якій просив стягнути з відповідача суму боргу по процентам за користування сумою позики та пеню на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України (а.с. 56-59).

19 листопада 2021 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог та просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість, яка станом на 01 листопада 2021 року складається з:

- 4137925 гривень 16 копійок - суми боргу по процентам (п. 3.1. додаткового договору до договору позики);

- 1051440 гривень - штраф у розмірі 50 % від фактичного залишку суми позики (п. 7.4. додаткового договору до договору позики);

- 4962796 гривень 80 копійок - пеня за невиконання зобов`язань за договором позики та додатковим договором;

- 523617 гривень 12 копійок - інфляційні втрати (а.с. 62-63).

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 листопада 2021 року прийнято відмову позивача від позову в частині вимоги про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми позики за період з 21 липня 2018 року по 20 серпня 2020 року в розмірі 131906 гривень 11 копійок та закрито провадження в частині цієї вимоги.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 листопада 2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 23 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів на суму 2102880 гривень (а.с. 13-14).

Крім того, 23 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений додатковий договір до договору позики (а.с. 15-17).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за період з 03 січня 2017 року по 20 липня 2018 року грошові кошти за договором позики та додатковим договором у розмірі 6137844 гривні 09 копійок (а.с. 19-25).

Постановою Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року залишено без змін (а.с. 26-32).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У разі невиконання рішення суду, у кредитора виникає право стягнути суми, передбачені договором, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Позивач з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача:

- 4137925 гривень 16 копійок - суми боргу по процентам (п. 3.1. додаткового договору до договору позики);

- 1051440 гривень - штраф у розмірі 50 % від фактичного залишку суми позики (п. 7.4. додаткового договору до договору позики);

- 4962796 гривень 80 копійок - пеня за невиконання зобов`язань за договором позики та додатковим договором;

- 523617 гривень 12 копійок - інфляційні втрати (а.с. 62-63).

У ч. 3 ст. 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.

У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.

Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі ст. 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови).

Надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).

Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.

Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.

Натомість у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин, так само як і банку та вкладника у межах відносин за договором банківського вкладу.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 57).

Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як ст. 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16.

Відповідно до п. 3.6. додаткового договору до договору позики прострочення сплати позики та/або процентів за користування позики (згідно із Графіком розрахунків) не зупиняє нарахування процентів, як протягом строку надання позики, визначеного п. 2.1. цього договору, так й після закінчення цього строку протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами.

Вбачається, що додатковим договором до договору позики передбачена можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення процентів відповідають вимогам чинного законодавства України.

Відповідно до п. 3.1. додаткового договору до договору позики позикодавець має право на одержання від позичальника процентів, що становить 5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням дня отримання грошей та включаючи дату їх повернення.

Пунктом 7.4. додаткового договору до договору позики передбачено, що у разі прийняття позикодавцем рішення про стягнення процентів за користування позикою та суми позики в примусовому порядку внаслідок невиконання позичальником зобов`язань, встановлених п. 2.3. та 5.1., до позичальника застосовується штраф у розмірі 50 % від суми фактичного залишку позики на дату прийняття позикодавцем рішення про стягнення простроченої заборгованості в примусовому порядку.

Період прострочення - з 21 липня 2018 року по 01 листопада 2021 року.

Розрахунок процентів, штрафу, пені та інфляційного збільшення суми боргу наданий позивачем та відповідає вимогам закону (а.с. 64-67).

Позивач з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить стягнути на його користь пеню у розмірі 4962796 гривень 80 копійок.

Пунктом 4 договору позики визначено, що у разі несвоєчасного виконання зобов`язань позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві неустойку у розмірі 2 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Позивачем нарахована неустойка за прострочене зобов`язання в сумі 4962796 гривень 80 копійок.

Нарахована сума неустойки значно перевищує розмір процентів за договором позики (4137925 гривень 16 копійок - сума боргу по процентам).

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За таких обставин, суд вважає за можливе застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір неустойки з 4962796 гривень 80 копійок до 4137925 гривень 16 копійок.

З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню частково.

З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача також підлягає судовий збір на користь держави у розмірі 10510 гривень.

Позивач також просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10500 гривень.

Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано суду письмові докази.

У матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги від 22 липня 2020 року, довідка-рахунок № 27/07 від 27 липня 2020 року про сплату 7000 гривень за надання послуг з правової допомоги згідно договору, акт № 18/08/20 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 18 серпня 2020 року, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Олійника О.В. (а.с. 36-40).

Вбачається, що позивачем не надано суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, як це передбачено статтею 137 ЦПК України.

За таких обставин, вимога про стягнення витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 6, 526, 530, 533, 549, 551, 625, 627, 1046-1051 ЦК України, статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) борг по процентам у розмірі 4137925 гривень 16 копійок, штраф у сумі 1051440 гривень, пеню у розмірі 4137925 гривень 16 копійок, інфляційні втрати в сумі 523617 гривень 12 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) на користь держави 10510 гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 07 липня 2023 року.

Суддя: