ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1068/23; 22-ц/821/1067/23 Справа № 2-420/2003Головуючий по 1 інстанції Яценко С.Л.
Доповідач в апеляційній інстанції Новіков О.М.
УХВАЛА

04 липня 2023 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів Новікова О.М., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л., за участю секретаря Пойнер В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Смілянського міського суду Черкаської області від 26 березня 2003 року та на додаткове рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 грудня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину будинковолодіння по спадщині, стягнення боргу по договору позики та визнання договору купівлі-продажу частини будинковолодіння дійсним, -

в с т а н о в и в :

У березні 2003 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину будинковолодіння по спадщині, стягнення боргу по договору позики та визнання договору купівлі-продажу частини будинковолодіння дійсним.

В мотивування позовних вимог вказував, що 6 грудня 2002 року ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 5300,00 грн., що еквівалентно 1000 доларів США, які він зобов`язався повернути до 20 грудня цього року. В зазначений термін відповідач борг не повернув, чим спонукав його звернутися в суд з позовом про стягнення цієї суми з нього в примусовому порядку.

Крім того, оскільки відповідач в розписці зазначив, що в разі неповернення боргу в строк, то він зобов`язується передати позивачу частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, ОСОБА_2 просив суд поновити строк прийняття спадкового майна ОСОБА_3 від ОСОБА_4 та визнати право власності на частину домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 по заповіту за ОСОБА_3 ; стягнути з відповідача на його користь борг по договору займу в сумі еквівалентній 1000 доларів США або 5300,00 грн.; визнати за ним право власності на частину вказаного будинковолодіння.

Рішенням Смілянського міського суду Черкаської області від 26 березня 2003 року продовжено ОСОБА_3 строк на прийняття спадщини по заповіту ОСОБА_4 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Визнано, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відбувся договір купівлі-продажу на частину житлового будинку АДРЕСА_1 в складі приміщень 1-1 площею З-3, 1-2 площею 1-5, 1-3 площею 6-8, 1-4 площею 1-15 і визнано за ОСОБА_2 право власності на цю частину житлового будинку.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що частина житлового будинку за вказаною адресою згідно заповіту заповідана ОСОБА_3 , який, будучи юридично не обізнаним, не оформив її в передбачений строк на своє ім`я, хоча користувався нею. Суд вважав цю обставину важливою і вважав за можливе продовжити строк прийняття спадщини.

Крім того, судом вказано, що оскільки ОСОБА_3 взяв гроші у борг і не повернув в обумовлений строк гроші, то спадкова квартира згідно його розписки переходить у власність позикодавця ОСОБА_2 .

Додатковим рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 грудня 2010 року визнано за ОСОБА_2 право власності на частину земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва площею 0,0250 га, яка розташована в АДРЕСА_2 , належна ОСОБА_4 на підставі державного акту про право приватної спільної часткової власності на землю від 19 лютого 2001 року.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 вересня 2011 року виправлено допущену в рішенні Смілянського міського суду від 26 березня 2003 року описку, вказавши замість «1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 » - «1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_2 ».

06 червня 2023 року до Черкаського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 , як особи, яка не приймала участі у розгляд справи, однак судом вирішено питання про її права та інтереси. Скаржниця вказала, що судом першої інстанції прийнято рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Просила рішення суду від 26 березня 2003 року та додаткове рішення від 27 грудня 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

В мотивування поданої апеляційної скарги вказала, що ОСОБА_4 був власником частини житлового будинку по АДРЕСА_2 та проживав у належній йому частині будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданого 22.05.1999 року.

До смерті ОСОБА_4 з ним разом проживав по АДРЕСА_2 та здійснював за ним нагляд його син, та батько апелянта ОСОБА_5 , що свідчить про те, що він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном свого батька, а тому є таким, що в силу статті 549 ЦК УРСР прийняв спадщину.

ОСОБА_5 для неї є батьком, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначає, що їй було відомо, що за життя ОСОБА_4 заповів належну йому частку будинку по АДРЕСА_3 її брату ОСОБА_3 .

Водночас, ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4 спадкові права в нотаріальному порядку не оформляв, будь-яким іншим чином спадщину не прийняв.

Оскільки ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4 пропустив строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , тому ОСОБА_5 (батько ОСОБА_1 ) є таким, що прийняв спадщину після свого батька ОСОБА_4 .

Зазначає, що після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , нею прийнято спадщину, оскільки на час його смерті місце її проживання було зареєстровано за адресою місця проживання батька, тому вважає, що її спадкові права порушені.

Вважає, рішення суду незаконним, оскільки з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 повинен був звертатися спадкоємець померлого, а не позикодавець спадкоємця.

Крім того вказує, що ОСОБА_3 на час ухвалення судом рішення від 26.03.2003 року не був власником майна після смерті ОСОБА_4 , а тому не мав права в такий спосіб передавати майно ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що твердження апелянта, що її батько ОСОБА_5 успадкував спірного будинку у зв`язку з тим, що є інвалідом ІІІ групи, відповідно мав право на обов`язкову частку у спадщині, та прийняв спадщину по факту проживання у спірному будинку разом із спадкодавцем (ст.ст. 535, 549 ЦК УРСР), не відповідає дійсності.

Відповідно до записів будинкової книги у вказаному домоволодінні ОСОБА_5 проживав з 20.12.1979 року по 26.09.1984 року.

В подальшому ОСОБА_5 з 16.09.1987 року по день (04.11.2006 року) проживав за адресою АДРЕСА_4 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи, яку долучив апелянт.

ОСОБА_3 (спадкоємець за заповітом) прийняв спадщину фактом вступу в управлінні та володіння майном, що підтверджується тією ж будинковою книгою, згідно якої останній проживав за адресою діда з 30.09.1994 року по 17.05.2005 року.

Вказує, дід апелянта ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , батько апелянта ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Тобто, ще за життя ОСОБА_5 три роки власником спірного будинковолодіння був ОСОБА_2 .

Зазначає, що володіє спірним майном 20 років.

При цьому, звернуто увагу суду на те, що статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на рішення Смілянського міського суду Черкаської області від 26 березня 2003 року та на додаткове рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 грудня 2010 року, ОСОБА_1 , посилалась на його незаконність, прийняття з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки майно, з приводу якого виник спір, було успадковано батьком позивача шляхом фактичного вступу у володіння та управління ним, що у свою чергу впливає на її право на спадкування вказаного майна після смерті останнього.

Крім того, судом безпідставно задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 , який не є спадкоємцем за заповітом ОСОБА_4 про надання ОСОБА_3 додаткового строку на прийняття спадщини та незаконно визнано за ОСОБА_2 право власності на житлового будинку за зобов`язаннями, які виникли із договору позики укладеного між позивачем та відповідачем у справі.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Аналогічний висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи не залучена до участі у справі особа повинна довести свій правовий зв`язок зі сторонами спору або безпосередньо із судовим рішенням через обґрунтування такого критерію як вирішення судом питання про її право, інтерес та/або обов`язок як елементів змісту матеріально-правових відносин, в площині яких виник спір. Такий зв`язок повинен бути безпосереднім, а не ймовірним та опосередкованим іншими правовідносинами.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення наявні висновки суду про права та обов`язки цієї особи або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права та обов`язки цієї особи. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не приймається до уваги (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2020 року по справі № 904/897/19).

Якщо заявник лише робить припущення, що оскаржуване рішення може вплинути на його права, інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що оскаржуваним рішенням вирішено його права, інтереси та/або обов`язки, то такі посилання не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги (пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року по справі № 921/730/13-г/3).

У постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 2- 4392/09, постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 638/21181/15-ц, постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 705/2-1281/2010 Верховний Суд дійшов висновку, що особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права і обов`язки цих осіб. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20 січня 2020 року у справі № 2-1426/08, у постанові від 30 січня 2020 року у справі № 646/6461/17, особи, які не брали участі у справі мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують або припиняють права або обов`язки цих осіб. Судове рішення слід вважати таким, яким вирішено питання про права та обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обов`язки цих осіб або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки цих осіб. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи.

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 1715/2798/12 також зазначається, що в залежності від того, чи вирішувалось судовим рішенням питання про права та обов`язки особи, яка його оскаржує, визначається право на оскарження такого рішення. Судове рішення, що оскаржується особою, яка не залучалась до розгляду справи, повинно безпосередньо впливати на обсяг прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або містити судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

З огляду на викладене право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі в справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках.

Порушення своїх прав ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що у зв`язку із пропуском строку на прийняття спадщини її братом ОСОБА_3 , її батько у порядку статті 549 ЦК УРСР прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, яку в подальшому після смерті батька повинна була успадкувала вона. У зв`язку з наявністю оскаржуваних судових рішень порушені її права в частині спадкової маси, яку нею могло б бути успадковано після смерті її батька.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 був власником частини житлового будинку по АДРЕСА_5 (в подальшому змінено нумерацію на АДРЕСА_2 та проживав у належній йому частині будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданого 22.05.1999 року.

До смерті ОСОБА_4 з ним разом проживав по АДРЕСА_2 та здійснював за ним нагляд його син ОСОБА_5 та після смерті батька продовжував користуватись його майном, що підтверджується довідкою квартального комітету №6 від 28.04.2023 року №761439.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

За життя ОСОБА_4 заповів належну йому частку будинку по АДРЕСА_3 ОСОБА_3 , про що свідчить заповіт від 28 вересня 1994 року, посвідчений державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори Таран Г.В., зареєстровано в реєстрі за №1-3773.

Як видно із домової книги для прописки громадян в будинку АДРЕСА_6 , ОСОБА_3 також був зареєстрований за вказаною адресою до 26.02.2000 року, тобто за адресою проживання спадкодавця ОСОБА_4 .

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 07листопада 2006 року, актовий запис за №847.

ОСОБА_1 стверджує, що після смерті батька успадкувала його майно, оскільки була зареєстрована з ним за однією адресою, що підтверджується довідкою №1680 від 22.05.2023 року виданої центром надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Смілянської міської ради.

Вважає, що оскільки ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4 пропустив строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , тому ОСОБА_5 (батько ОСОБА_1 ) є таким, що прийняв спадщину після свого батька ОСОБА_4 .

Колегія суддів, дослідивши обставини справи доходить висновку, що на час розгляду справи судом першої інстанції права ОСОБА_1 порушені не були, її батьком, який міг бути зацікавлений в успадкуванні вказаної частини житлового будинку у порядку спадкування за законом, жодні дії з метою оскарження спірного рішення суду не вчинялися.

Крім того, судове рішення не було оскаржено і ОСОБА_3 , який був обізнаний про розгляд справи та знав про його результати.

Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті

(частина перша статті 1218 ЦК України).

Частиною другою статті 1220 ЦК України визначено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

На час відкриття спадщини після ОСОБА_5 домоволодіння по АДРЕСА_2 не належало останньому на праві власності, тому відсутні підстави вважати його таким, що входило до складу спадщини.

Право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції заявник обґрунтовувала ухвалення цим судом рішення про визнання права власності на домоволодіння по АДРЕСА_2 , проте на час відкриття спадщини у ОСОБА_1 не виникало будь-яких прав на вказане домоволодіння, оскільки таке не належало на праві власності її спадкодавцю - ОСОБА_5 , який за життя рішення суду першої інстанції не оскаржував.

Враховуючи, що домоволодіння по АДРЕСА_2 не входило до складу спадщини ОСОБА_5 , відсутні підстави вважати, що рішення суду першої інстанції станом на час його ухвалення прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем першої черги після ОСОБА_5 .

Дані висновки суду узгоджуються із висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі №2-350/2004.

Колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване ОСОБА_1 рішення та додаткове рішення місцевого суду не містить у собі будь-яких висновків про права та/чи обов`язки останньої.

Суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки заявника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що ухвалене судом першої інстанції рішення не впливає на права та обов`язки заявника, - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду, викладеними у постанові від 28 липня 2021 року у справі № 520/6366/13-ц (провадження № 61-12030св20).

Порушення судом норм процесуального та недотриманням норм матеріального права при прийнятті оскаржуваних рішень не може бути підставою для перегляду судом апеляційної інстанції, оскільки в першу чергу суд перевіряє наявність порушеного права саме особи, яка не залучалась до розгляду справи.

Відповідно до п.п. 2, 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_3 як спадкоємець за заповітом, також був зареєстрований на час смерті ОСОБА_4 з ним у будинковолодінні по АДРЕСА_2 .

Крім того, перехід права власності на спадкове майно до ОСОБА_3 відповідало волі заповідача.

Отже, за результатами розгляду справи, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 обґрунтувала свою апеляційну скаргу саме ймовірністю порушення її спадкових прав оскаржуваними судовими рішеннями.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], No. 28342/95, ECHR 1999-VII).

Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження,якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою,поданою особою з підстав вирішення судом першої інстанції питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки, встановлено,що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та обов`язки такої особи не вирішувались п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.

З підстав вищевказаного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_1 , а тому в порядку ч. 3 ст. 362 ЦПК України, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 362, 368 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Смілянського міського суду Черкаської області від 26 березня 2003 року та на додаткове рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 грудня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину будинковолодіння по спадщині, стягнення боргу по договору позики та визнання договору купівлі-продажу частини будинковолодіння дійсним закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст ухвали виготовлено 06 липня 2023 року.

Судді: