Провадження № 22-ц/4808/708/23
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю ОСОБА_1 його представника адвоката Паньківа В.Я.

представника ОСОБА_1 адвоката Гедзика В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 27 березня 2023 року, ухвалене в складі судді Домбровської Г.В. в м. Івано-Франківську, повний текст складено 06 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом, який було уточнено до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що сторони з 08 липня 1974 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі спільно набуто майно: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 33,4 кв.м. згідно договору купівлі- продажу нерухомого майна, яке буде створене в майбутньому №02/8 від 13.08.2014; господарське приміщення (гараж) у будинку АДРЕСА_2 загальною площею 26 кв.м. згідно договору купівлі- продажу нерухомого майна, яке буде створене в майбутньому №17/04 від 27.04.2015; садовий будинку АДРЕСА_3 відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Загвіздянською сільською радою Тисменитцького району Івано-Франківської області від 01.11.2012; частка будинку АДРЕСА_4 загальною площею 94,2 кв.м., житловою площею 40 кв.м. відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Гринцівською сільською радою лебединського району Сумської області від 29 квітня 1999 року. Вказує, що дане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та є предметом поділу між сторонами. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 33,4 кв.м.; 1/2 частку господарського приміщення (гаражу) у будинку АДРЕСА_2 загальною площею 26 кв.м.; 1/2 частку садового будинку АДРЕСА_3 1/12 частку в будинку АДРЕСА_4 загальною площею 94,2 кв.м., житловою площею 40 кв.м.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 березня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 60,3кв.м., житловою площею 33,4 кв.м.), в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину господарського приміщення №ХІV(складова частина об`єкта нерухомого майна господарське приміщення (вбудоване), А, загальною площею 26 кв.м.) у будинку АДРЕСА_2 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору у розмірі 6 392,05 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що квартира АДРЕСА_1 та господарське приміщення (гаражу) в будинку АДРЕСА_1 придбані за його особисті кошти та не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначає, що вказану квартиру і гараж він придбав (купив) уже після припинення спільного проживання з позивачкою однією сім`єю за власні кошти, які були у його приватній власності та які отримав внаслідок: продажу земельної ділянки площею 0,0575 га для ведення садівництва, що розташована в садовому товаристві "Боровик" в с. Загвіздя, Тисменицький район, Івано-Франківська область, яка була приватизована на підставі рішення Загвіздянської сільської ради No 20 від 21 грудня 1993 року та державного акту про право приватної власності на землю серії ІФ 13-11-2/763 від 15 вересня 1994 року. Факт продажу цієї земельної ділянки підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 20 листопада 2012 року, за яку він отримав від покупця - ОСОБА_3 14000 (чотирнадцять тисяч) доларів США, що підтверджується його особистою розпискою від 31 серпня 2012 року.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просять задовольнити подану скаргу.

Представник ОСОБА_2 адвоката Гедзик В.М. доводи апеляційної скарги заперечив, рішення суду вважає законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що в ході судового розгляду справи відповідачем не надано доказів, які спростовують презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру та господарське приміщення (гараж), оскільки не доведено належними та допустимими засобами доказування того факту, що квартиру АДРЕСА_1 та господарське приміщення (гараж) в будинку АДРЕСА_2 було придбано за особисті кошти ОСОБА_1 , що свідчить про те, що презумпція спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 на ці об`єкти нерухомості залишилась непорушною. Заявлені позовні вимоги є частково обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню частково, а тому слід визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 33,4 кв.м.) та на 1/2 частину господарського приміщення №ХІV (складова частина об`єкта нерухомого майна господарське приміщення (вбудоване), А, загальною площею 26 кв.м.) у будинку АДРЕСА_2 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову не оскаржується тому не переглядається у цій частині.

Ухвалене судом першої інстанції рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 08 липня 1974 року перебували у зареєстрованому у шлюбі, який зареєстрований Малокрушлинецьою сільською раді бюро ЗАГС Вінницького району Вінницької області, актовий запис № 8.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 березня 2021 року у справі № 344/14445/20, яке набрало законної сили 21 квітня 2021 року, шлюб між сторонами розірвано.

За час перебування у шлюбі сторонами набуте майно:

квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 33,4 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому, серія та номер: 02/8, виданий 13.08.2014, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ;

господарське приміщення у будинку АДРЕСА_2 загальною площею 26 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна (господарського приміщення), укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , яке буде створено у майбутньому, серія та номер: 17/04, виданий 27.04.2015,

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України).

У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Ухвалюючи рішення про визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 60,3кв.м., житловою площею 33,4 кв.м.), в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя та право власності на 1/2 частину господарського приміщення №ХІV(складова частина об`єкта нерухомого майна господарське приміщення (вбудоване), А, загальною площею 26 кв.м.) у вказаному будинку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зазначене майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) та вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, так як інше не встановлено.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що квартира АДРЕСА_1 та господарське приміщення (гаражу) в будинку АДРЕСА_1 придбані за його особисті кошти та не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя з огляду на таке.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Установлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідачем не подано переконливих доказів, що компенсація його частки у спадковому майні після смерті батьків в розмірі 80 000,00 грн, позика у розмірі 20 000,00 доларів США (згідно розписки від 10.03.2015 року) та отримані страхові виплати за договором страхування в сумах 86 806,78 грн та 144 639,45 грн внесені згідно Договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому №02/8 від 13 серпня 2014 року.

Крім цього, зазначеним доказам суд першої інстанції дав обґрунтовану оцінку, з якою погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Щодо коштів отриманих від продажу земельної ділянки площею 0,0575 га для ведення садівництва і садового будинку, який побудований сторонами та зняття депозитних коштів в розмірі 92 471,02 грн. (11 569,00 доларів США), то вказані кошти належать подружжю на праві спільної сумісної власності ,так як набуті у зареєстрованому шлюбі.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 27 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 06 липня 2023 року.

Судді: В.Д.Фединяк

Л.В.Василишин

І.О.Максюта