П О С Т А Н О В А

іменем України

05 липня 2023 року м. Миколаїв

справа № 487/927/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем Ковальським Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Миколаївської міської ради

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 13 квітня 2023 року суддею Нікітіним Д.Г., в приміщенні цього ж суду, (дата складання повного рішення не зазначена), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до

Миколаївської міської ради

про визнання права на приватизацію та права власності на квартиру в порядку спадкування,

в с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Миколаївської міської ради про визнання права на приватизацію квартири та визнання права власності на неї в порядку спадкування.

Позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 , який на час смерті був зареєстрований та фактично проживав з 21.10.1982 року за адресою: АДРЕСА_1 . За життя, 26.01.1995 року батько написав заяву про передачу в приватну власність вказаної вище квартири. Підпис батька на заяві засвідчено начальником ЖЕКу. Проте, за життя батько не встиг реалізувати свого права на приватизацію квартири. Позивач, як спадкоємець першої черги за законом звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Проте, нотаріус своєю Постановою від 17.11.2022 року відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину з посиланням на те, що ОСОБА_2 мав право на приватизацію квартири, але не встиг його використати за життя.

Посилаючись на порушення свого спадкового права, ОСОБА_1 просив визнати за ним право на приватизацію квартири та право власності на неї в порядку спадкування.

Представник Миколаївської міської ради участі в судових засіданнях не приймав, подав заяву про розгляд справи без його участі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2023 року позов задоволено частково. За ОСОБА_1 визнано право на приватизацію квартири в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 та зобов`язано Миколаївську міську раду провести відповідні дії по приватизації, з урахуванням поданих документів, необхідних для приватизації, у відповідності до Наказу МЖКГ за № 396 від 16.12.2009 року «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» за відсутності копії ордера на житлове приміщення квартиру за адресою АДРЕСА_1 . У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції визнав доведеним, що ОСОБА_2 за життя мав право на приватизацію спірної квартири, проте не звершив цей процес, а позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець набув право вимоги про визнання за ним права власності на квартиру в порядку спадкування. При цьому суд визнав правильним та ефективним способом захисту прав позивача як спадкоємця за законом, - визнання в порядку спадкування після смерті спадкодавця права на приватизацію квартири, а не визнання права власності на неї, враховуючи те, що спадкодавець за життя права власності на неї не набув.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Миколаївська міська рада, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалите нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що Миколаївська міська рада не є належним відповідачем у справі, оскільки міським органом приватизації є Управління комунального майна Миколаївської міської ради, яке є окремою юридичною особою.

Також апелянт посилався на те, що в матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_2 з заявою про приватизацію квартири у 1995 році до відповідних органів, оскільки ця заява не містить будь-яких відміток про її отримання органом приватизації. Також суду не надано будь-яких відомостей про результати розгляду цієї заяви.

За таких обставин апелянт вважав, що у ОСОБА_2 права на приватизацію квартири не виникло, отже його не успадкував позивач ОСОБА_1 .

Одночасно апелянт вказував на те, що ОСОБА_2 за життя мав достатньо часу для реалізації свого права на приватизацію квартири з часу написання заяви 26.01.1995 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проте, цим своїм правом не скористався.

Узагальнені доводи інших учасників

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 адвокат Корець Ю.О. просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на безпідставність доводів апелянта про неналежного відповідача у справі, зазначаючи, що питання, пов`язані з приватизацією комунального майна територіальної громади, у тому числі квартир, покладається саме на міську раду територіальної громади, а не на окремий орган, утворений цією ж міською радою, як виконавчий орган, який фактично є структурним підрозділом Миколаївської міської ради, хоча і зареєстрований як окрема юридична особа.

Також зазначав, що ОСОБА_2 постійно проживав у спірній квартирі, його заява від 26.01.1995 року складена відповідно до форми, визначеної додатком № 2 до Положення про порядок передачі квартир у власність громадян.

Вказував на те, що лист Управління комунального майна Миколаївської міської ради від 05.05.2023 року не містить інформації за який саме період проводилася перевірка надходження заяви ОСОБА_2 , з огляду на те, що Управління комунального майна Миколаївської міської ради було утворене 23.02.2017 року.

2.Мотивувальна частина

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , який на час смерті був зареєстрований та фактично проживав з 21 жовтня 1982 року за адресою: АДРЕСА_1 .

За життя, 26.01.1995 року батько написав заяву про передачу в приватну власність вказаної вище квартири. Підпис батька на заяві засвідчено начальником ЖЕКу.

Постановою від 17 листопада 2022 року нотаріус відмовив Штепі у видачі свідоцтва про право на спадщину з посиланням на те, що ОСОБА_2 мав право на приватизацію квартири, але не встиг його використати за життя.

Позиція апеляційного суду

Згідно статті 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій.

Статтею 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

Згідно з частиною десятою статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та з метою приведення у відповідність до законодавства нормативно-правових актів наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 було затверджено Положення, яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформляються згідно з процедурою, визначеною цим Положення, в тому числі й рішення органу приватизації. Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду" і Положення № 396 встановлюють порядок передачі квартир у приватну власність, згідно з яким наймач та члени його сім`ї повинні звернутися до органу приватизації з відповідною заявою, орган приватизації зобов`язаний в місячний термін з дня одержання заяви прийняти рішення про передачу житла у власність, після чого оформити відповідне свідоцтво.

Частинами першою та четвертою статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Зі справи, яка переглядається, вбачається, що позивачем ОСОБА_1 пред`явлено позов до Миколаївської міської ради. Проте, згідно Положення про управління комунального майна Миколаївської міської ради (пункти 1.4 та 1.6), затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 23 лютого 2017 року № 16/32, управління є самостійною юридичною особою, від свого імені укладає угоди в межах чинного законодавства, може бути позивачем та відповідачем у судах, має самостійний баланс, печатку, штамп, бланки, розрахункові рахунки в установах банків та рахунки в органах Державного казначейства України.

Ця обставина підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Отже, Миколаївська міська рада та Управління комунального майна Миколаївської міської ради є різними юридичними особами.

При цьому Управління комунального майна Миколаївської міської ради, зареєстроване в Державному реєстрі 07.06.2002 року, та є правонаступником Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України та частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вирішення справи без залучення до участі у справі належного відповідача є порушенням вимог цивільного процесуального законодавства, оскільки суд вирішує питання про права і обов`язки осіб, які не приймають участі у справі. Такі дії суду порушують принципи рівності та змагальності сторін та позбавляє не залучену до участі у справі особу можливості користуватись своїми процесуальними правами.

Вказана правова позиція щодо необхідності залучення до участі у справі всіх сторін спору викладена у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 665/1530/17.

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, має право за клопотанням позивача залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем.

Тлумачення змісту статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для його заміни належним, яка здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України.

Якщо у розгляді справи приймає участь неналежний відповідач, то за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до нього та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача, якщо він залучений до участі у справі.

Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц).

З урахуванням вказаного визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Проте, суд першої інстанції не звернув належної уваги на невідповідність суб`єктного складу спору, тому ухвалив рішення яким зобов`язав до вчинення дій учасника справи, який відповідних повноважень щодо вчинення таких дій не має.

При цьому апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що з аналізу статті 51 ЦПК України слідує, що заміна первинного відповідача належним відповідачем належить до повноважень суду першої інстанції, оскільки як наслідок заміни неналежного відповідача справа має розглядатися спочатку.

Особа, яка залучається до участі у справі у процесуальному статусі відповідача, має процесуальні права та процесуальні обов`язки, визначені ЦПК України. Залучення ж такої особи на стадії апеляційного чи касаційного розгляду справи позбавляє залученого відповідача можливості користуватися своїми процесуальними правами, гарантованими ЦПК України в суді першої та апеляційної інстанції, що є порушенням принципу рівності сторін.

Таким чином, в силу наведених вище приписів процесуального законодавства суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного провадження, позбавлений можливості в межах наданих йому ЦПК України процесуальних повноважень виправити вказаний процесуальний недолік суду першої інстанції та здійснити заміну первинного відповідача належним відповідачем.

Так само в силу приписів статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями направляти справу на новий розгляд, у разі виявлення порушень норм процесуального права, які є безумовною підставою до скасування судового рішення.

У зв`язку з викладеними вище обставинами є передчасним і задоволення позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права на приватизацію квартири в порядку спадкування.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно зі статтею 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з відмовою у позові, то витрати позивача ОСОБА_1 залишаються на його рахунок, а витрати Миколаївської міської ради зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 220, 80 грн. підлягають стягненню на її користь зі ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Миколаївської міської ради про визнання права на приватизацію та права власності на квартиру в порядку спадкування.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова

---------------------------------

Повну постанову складено 10 липня 2023 року