Дата документу 11.04.2023 Справа № 336/4137/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/4137/20 Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О.В.
Провадження № 22-ц/807/791/23 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника адвоката Мироненка Олександра Павловича на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2023 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Першої Запорізької державної нотаріальної контори, третя особа ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту та зняття заборони на його відчуження,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Першої Запорізької державної нотаріальної контори, третя особа ОСОБА_2 , про звільнення майна з-під арешту та зняття заборони на його відчуження.

В обґрунтування позову зазначав, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 є рідним дядьком заявника та власником 1/3 частини цього ж будинку. Під час підготовки документів для вчинення правочину, позивач виявив наявність арешту на будинок АДРЕСА_2 , архівний номер 500604, дата виникнення 19.05.1961 № реєстру 15588-101, зареєстрований Запорізьким обласним державним нотаріальним архівом за договором застави б/н 19.05.1961 П/Я № 18 м. Запоріжжя. Власником будинку зазначено ОСОБА_3 , діда позивача.

Позивач зазначав, що мешкає за вказаною адресою з 1984 року, але про наявність арешту йому відомо не було. ОСОБА_1 не має жодної інформації про невиконані зобов`язання свого діда, і не має можливості встановити, в чиїх інтересах такий арешт було накладено.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просив суд зняти арешт з житлового будинку АДРЕСА_2 , який накладено у Запорізькому обласному державному архіві на підставі договору застави б/н від 19.05.1961 П/Я № 18 м. Запоріжжя.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2020 року позов задоволено.

Скасовано арешт житлового будинку АДРЕСА_2 , тип обтяження: заборона (архівний запис); реєстраційний номер обтяження: 2090315; зареєстровано: 15.06.2005, реєстратор: Запорізький обласний державний нотаріальний архів; підстава обтяження: договір застави, б/н, 19.05.1961 П/Я № 18 м. Запоріжжя; об`єкт обтяження: будинок; власник: ОСОБА_3 ; додаткові дані: архівний номер: 500604ZАР1, архівна дата: 24.07.1997, дата виникнення: 19.05.1961, № реєстратора: 15588-101.

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2020 року.

В обґрунтування заяви зазначали, що вищевказане судове рішення ухвалено передчасно і потребує перегляду за нововиявленими обставинами.

Зокрема, заявники стверджували, що у позовній заяві позивач просив зняти арешт з житлового будинку АДРЕСА_2 , який накладено у Запорізькому обласному державному нотаріальному архіві на підставі договору застави б/н від 19.05.1961 П/Я № 18 м. Запоріжжя, не надавши належних доказів на підтвердження факту накладення Запорізьким обласним державним нотаріальним архівом арешту на вищевказане нерухоме майно. Натомість вказують, що заборону зареєстровано на підставі зазначеного договору застави з організацією поштова скринька П/Я № 18 м. Запоріжжя.

Відповідно до листа Першої Запорізької державної нотаріальної контори № 1917/01-16 від 06.11.2020, згідно з письмовим реєстром Першої Запорізької державної нотаріальної контори для реєстрації заборони (арештів) на будинки за 1961 рік є запис № 277 про накладення заборони, який було зроблено 19.05.1961 на підставі повідомлення від 10.05.1961 П/Я № 57 на ім`я ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_2 .

Таким чином, повідомлення П/Я № 57 від 10.05.1961 надійшло до відповідача на тиждень раніше, ніж було укладено договір застави б/н від 19.05.1961 П/Я № 18 м. Запоріжжя.

Отже, в один день за даними різних державних нотаріальних контор та на різних підставах, було накладено заборону за місцем знаходження майна, яке було предметом спору, різними юридичними особами (організаціями): поштова скринька (П/Я) № 18 Шевченківського району м. Запоріжжя Моторобудівний завод виробничого об`єднання «Моторобудівник» м. Запоріжжя Запорізької області (АТ «Мотор Січ») та поштова скринька (П/Я) 57 Шевченківського району м. Запоріжжя Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» м. Запоріжжя (ДП «Івченко-Прогрес»), про що не могло бути відомо ні позивачу, ні суду під час розгляду цієї справи. Вказана інформація підтверджується архівною довідкою № 06-07/М-1394 від 08.11.2022.

Крім того, заявники зазначали, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження права власності ОСОБА_2 на 1/3 частину будинку АДРЕСА_2 .

За витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20.09.2020 № 181810908, власником будинку АДРЕСА_2 в 1961 році був ОСОБА_4 . На теперішній час це будинок АДРЕСА_1 . Підставою для формування цього витягу зазначено заяву позивача щодо об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до технічного паспорту ОП ЗМБТІ, його виготовлено на житловий будинок АДРЕСА_1 .

До позовної заяви позивач долучив докази, зміст яких містить суттєві суперечності щодо часу (14:35:01) і номерів (2090315) реєстратора обтяження, підстав останнього (договір застави б/н, 19.05.1961, П/Я № 18 м. Запоріжжя), власника ОСОБА_5 ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ), а також в усіх додаткових даних.

Заявники стверджували, що Перша Запорізька державна нотаріальна контора не могла бути належним відповідачем у справі, а відтак, за відсутності належних, допустимих і достовірних доказів виконання ОСОБА_4 або його правонаступниками зобов`язань перед державним підприємством П/Я № 57 м. Запоріжжя та П/Я 18 м. Запоріжжя чи перед його правонаступниками (а в цілому перед державою Україна), суд не мав правових підстав для задоволення позову до неналежного відповідача.

Посилаючись на те, що вказані вище обставини існували в об`єктивній дійсності на момент ухвалення рішення, проте не були відомі ні заявнику, ні суду на час розгляду справи, заявники просили переглянути судове рішення від 01.12.2020 у справі № 336/4137/20 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника адвоката Мироненка О.П. подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2023 року скасувати, і направити справу для продовження розгляду їх заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги, зокрема, зазначено, що суд першої інстанції вчасно не направив заявникам копію ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2022 року про залишення заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами без руху, у зв`язку з чим, вони були позбавлені можливості усунути недоліки своєї заяви. При цьому, зазначають скаржники, в оскаржуваній ухвалі Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2023 року не йдеться про ухвалу від 17 листопада 2022 року, що, на їх думку, порушує принцип рівності сторін під час судового розгляду.

Крім того, за твердженням скаржників, суд першої інстанції приділив замало часу для дослідження матеріалів справи та їх заяви, не оголосивши в судовому засіданні стислого змісту поданих ними документів. Натомість суд оголосив тільки їх перелік та назву.

На думку скаржників, рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2020 року потребує перегляду у порядку ст. 423 ЦПК України, оскільки суд першої інстанції не мав жодних правових підстав для задоволення позову д неналежного відповідача.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

04 квітня 223 року до апеляційного суду надійшла заява в.о. завідувача Першої Запорізької державної нотаріальної контори Зайцевої А. про розгляд справи за відсутності представника контори.

У судовому засіданні представник скаржників адвокат Мироненко О.П. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2023 року просив скасувати, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 175, 176,177). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника скаржників, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судове рішення, згідно зі ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду відповідає повною мірою.

Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2020 року, суд першої інстанції виходив з того, що неповне встановлення фактичних обставин справи, що потягло за собою не вірне встановлення кола учасників судового розгляду, на яку посилались заявники, не є нововиявленими обставинами у розумінні положень процесуального законодавства, а тому, рішення суду не підлягає перегляду за нововиявленими обставинами.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 423 ЦПК України, рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з ч. 2 ст. 423 ЦПК України, підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Відповідно до ч. 5 ст. 423 ЦПК України, при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.п. 3-5, 7 своєї Постанови «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» № 4 від 30 березня 2012 року, суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається; вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини; обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги; процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку; обставини, які відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили.

Доводи заявників про перегляд рішення за нововиявленими обставинами зводяться до незгоди із цим рішенням, які могли стати підставою для перегляду цього рішення в апеляційному порядку, проте колегія суддів звертає увагу на, що рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2020 року набрало законної сили і в апеляційному порядку не оскаржувалось.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції правильно взяв до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 25 травня 2021 року у справі №752/4995/17, відповідно до якого, нововиявленою обставиною є не факт ухвалення судового рішення, не самe це рішення як юридичний факт, а обставина, яку у ньому встановив суд.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції принципу рівності сторін у справі та порушення права заявників усунути недоліки їх заяви не знайшли свого підтвердження, адже матеріалами справи підтверджено відкриття провадження за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та її розгляду у порядку, встановленому процесуальним законом.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції, яке в апеляційному порядку не оскаржувалось.

Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ухвалу суду постановлено з додержанням вимог закону і підстави для її скасування відсутні, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника адвоката Мироненка О.П. належить залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2023 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника адвоката Мироненка Олександра Павловича залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 20 квітня 2023 року.

Головуючий:

Судді: