Дата документу 18.04.2023 Справа № 336/6047/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/934/23 Головуючий у 1-й інстанції: Боєв Є.С.
Є.У.№ 336/6047/22 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Маловічко С.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що вона є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьком дитини є відповідач - ОСОБА_2 , з яким ОСОБА_1 перебувала у відносинах у 2017 році, проте за відсутності його заяви відомості про батька дитини у Книзі реєстрації народжень були записані за правилами ч. 1 ст. 135 СК України. Також ОСОБА_1 вказала, що відповідач не заперечував, що він є біологічним батьком дитини, оскільки після народження сина зробив добровільно тест на батьківство та надавав матеріальну допомогу, спілкувався з сином, проте він не бажає офіційно визнавати сина та відмовлявся звернутися з відповідною заявою про внесення зміни в актовий запис про народження дитини. Останнім часом відповідач нерегулярно надає фінансову допомогу, оскільки у нього з`явилася нова родина. ОСОБА_1 , посилаючись на важке матеріальне становище, пов`язане з вимушеним переїздом у м. Івано-Франківськ із-за агресії Російської Федерації, звернулася до суду та просила визнати відповідача ОСОБА_2 батьком дитини ОСОБА_3 , стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі частки заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2023 року позовні вимоги задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 у розмірі частки із всіх доходів батька щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 листопада 2022 року та до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Баришнікова А.Г. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

В обґрунтування зазначає, що при розгляді справи судом першої інстанції не було залучено як третю особу орган влади, який уповноважений Державою України (Вільнянського ВРАЦС) у сфері державної реєстрації актів цивільного стану щодо вирішення питання внесення змін до актового запису, чим порушено права вказаного органу.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із доведеності позову.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що у позивача ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про його народження серії НОМЕР_1 , виданим 03.04.2018 Вільнянським райвідділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (а.с.8).

Запис про батька дитини був зроблений за правилами ч. 1 ст. 135 СК України - зі слів матері.

Як вказала ОСОБА_1 , вона перебувала з ОСОБА_2 у стосунках з 2017 року і він є біологічним батьком її дитини.

Згідно експертного висновку про біологічне батьківство № MG18-44495/C1F1 від 05.04.2018, вірогідність батьківства ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_3 складає 99, 9999% (а. с. 10).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 вказував, що він офіційно не визнав дитину, оскільки позивач відмовилася переоформити документи дитини з прізвища ОСОБА_3 на прізвище ОСОБА_5 , тому у відзиві просив визнати його батьком дитини - ОСОБА_3 , внести відповідні зміни в актовий запис, а в графі «прізвище» дитини замінити «ОСОБА_3» на « ОСОБА_5 ».

Частиною 2 статті 125 СК України передбачено, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду (ч. 2 ст. 125 СК України).

За змістом статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частин 1, 2 статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Частиною 3 статті 128 СК України передбачено, що позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Згідно частини 4 статті 128 СК України позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

У пунктах 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», роз`яснено, що справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема, ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. У таких справах позови осіб, зазначених у ч. З ст. 128 СК України приймаються до судового розгляду, якщо: дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч. 1 ст. 135 СК України). Додатковим доказом у справі можуть бути дані судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи у разі заперечення батька щодо визнання факту батьківства.

Аналіз викладених норм права та зібраних у справі доказів свідчить про те, що наявні всі підстави для задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання ОСОБА_2 батьком її сина.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей судами першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання.

Стаття 27 Конвенції про права дитини встановлює право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов`язки по утриманні та матеріальному забезпеченні дітей, а отже не тільки позивач, але й відповідач зобов`язані утримувати своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими.

Згідно зі ст.ст. 141, 180 СК України, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, тобто такий обов`язок є особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Способи виконання обов`язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Частинами 1,2 статті 179 СК України визначено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Аналіз викладеного вказує на те, що під час вирішення спору про стягнення аліментів на утримання дитини, перш за все враховуються інтереси дитини, вирішується питання про доцільність їх стягнення без врахування відносин, які склались між батьками цієї дитини.

Згідно ч. 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 1 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися у якості аліментів на дитину, визначається судом.

Під час визначення розміру аліментів, суд керуючись нормами статті 182 СК України, врахував стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.

Згідно ч. 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Згідно статті 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду щодо стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина та визначеного розміру аліментів, оскільки це відповідає інтересам дитини.

Доводи апеляційної скарги про не залучення до участі у розгляді справи органи РАЦСу не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Органи РАЦСу рішення суду першої інстанції не оскаржувало та не уповноважувало відповідача на таке оскарження.

Питання про права і обов`язки органів РАЦСу судом не вирішувалося.

Не залучення вказаного органу до участі у справі не призвело до неправильного вирішення спору і не вплинуло на права і обов`язки відповідача.

Незгода відповідача із присвоєнням дитині прізвища матері не є підставою для скасування судового рішення. Останній не позбавлений можливості вирішити спір про прізвище дитини у спосіб, передбачений законом.

Частиною 4 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що органи державної реєстрації актів цивільного стану видають відповідні свідоцтва про державну реєстрацію актів цивільного стану.

Відповідно до п. 20 Розділу III Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.

Пунктом 1.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 за №96/5 передбачено, що внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних управлінь юстиції у випадках, передбачених чинним законодавством.

Пунктами 2.13, 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства Юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 (далі - Правила) встановлено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є: рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

В пункті 2.16.7 Правил зазначається, що на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду.

Зі змісту п. 2.8 Правил слідує, що внесення змін до актового запису про народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану України після вирішення судом питання щодо виключення, зміни чи включення до актового запису про народження дитини відомостей про батька.

Так, згідно викладених норм права, органи РАЦС, зокрема, здійснюють реєстрацію народження дитини, вносять зміни до актового запису, втім незалучення відповідного органу до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, під час розгляду вказаної категорії справ, жодним чином не порушує права вказаного органу та не позбавляє права на апеляційне оскарження судового рішення (стаття 352 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими та такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

РішенняШевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 19 квітня 2023 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

С.В. Маловічко