Справа № 338/1375/21
Провадження № 22-ц/4808/780/23
Головуючий у 1 інстанції Шишко О. А.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франк івський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Кузів А.В.,

за участю представника особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідача ОСОБА_1 адвоката Оленюк Х.І., представника позивача ОСОБА_2 адвоката Годованець В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, виплату заборгованості по заробітній платі та стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Шишком О.А. 11 квітня 2023 року в селищі Богородчани Івано-Франківської області, повний текст якого складено 21 квітня 2023 року,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 подано позов до ОСОБА_1 про визнання незаконним дій відповідача щодо безпідставного звільнення, зобов`язання внести відповідний запис до трудової книжки, стягнення невиплаченої заробітної плати, зобов`язання здійснити нарахування та виплату вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку та стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги позивачем обґрунтовано тим, що 07 серпня 2020 року прийнятий на роботу на посаду керуючого магазину в смт. Богородчани, що належав фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 . Цього ж дня з ним укладено письмовий трудовий договір.

27 вересня 2021 року відповідач направила йому повідомлення про звільнення із займаної посади за втратою довір`я (п.2 ст.41 КЗпП України).

Відповідач жодного акту, який би свідчив про порушення ним умов трудового договору, не складала. Також не було встановлено й іншого факту вчинення розкрадання, хабарництва чи інших корисливих правопорушень.

Матеріальні цінності під час прийому його на роботу йому не передавалися, при ліквідації магазину акт передачі матеріальних цінностей також не складався.

Відповідачем 24 червня 2021 року припинено діяльність магазину, де він працював керуючим. Вважає, що за таких обставин відповідач повинна була його звільнити із займаної посади у зв`язку із скороченням штату (відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України), про що повідомити не пізніше двох місяців до звільнення, а в день звільнення видати трудову книжку та копію наказу про звільнення, виплатити заробітну плату, вихідну допомогу, компенсацію за невикористану відпустку. Однак, вказані вимоги Закону відповідачем не виконано.

Вважає, що оскільки розрахунок на день звільнення з ним проведено не було, а затримка видачі трудової книжки є вимушеним прогулом, відповідачка повинна виплатити йому заробітну плату за період з 01 червня 2021 року по 27 вересня 2021 року на загальну суму 25 400 грн. Крім того, вказує, що внаслідок вчинення відповідачкою протиправних дій, невиконання нею умов трудового договору та безпідставного систематичного порушення його прав, йому завдано моральної шкоди.

Із врахуванням заяв про уточнення позовних вимог просив визнати незаконним наказ про звільнення з роботи, поновити його на роботі на попередній посаді, виплатити заборгованість по заробітній платі в розмірі 25 400,00 гривень та стягнути моральну шкоду в розмірі 20 000,00 гривень (а.с.1-5, 47, 238, том 1).

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2023 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 27 вересня 2021 року №7 про звільнення ОСОБА_2 , керуючого магазину, 27 вересня 2021 року за вчинення винних дій при обслуговуванні грошових та товарних цінностей, які дають підстави для втрати довір`я з боку власника згідно з п.2 ст.41 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_2 на посаді керуючого магазином фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 невиплачену заробітну плату за період з 01 червня 2021 року по 27 вересня 2021 року включно в розмірі 25 400,00 гривень з утриманням з цієї суми податків й інших обов`язкових платежів в порядку, визначеному Податковим кодексом України, а також 10 000,00 гривень моральної шкоди, 908,00 гривень судового збору за подання позовної заяви в частині стягнення моральної шкоди, а всього на користь ОСОБА_2 36 308,00 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1 816,00 гривень судового збору (а.с.11-16, том 2).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апелянт зазначає, що судом призначено підготовче судове засідання на 04.11.2022 року. 18.10.2022 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, а 02.11.2022 року подано клопотання про розгляд справи без її участі.

Незважаючи на подане відповідачем клопотання, судом перенесено підготовче судове засідання на 21.11.2022 року. В подальшому, судом переносилось підготовче судове засідання, хоча нею подавались відповідні клопотання про розгляд справи без її участі.

Окрім того, з єдиного реєстру судових рішень дізналася, що ухвалою від 22.03.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 11 квітня 2023 року. Однак, на її адресу таку ухвалу не було направлено. При цьому в ухвалі зазначено вимоги позивача відмінні від первинних.

З огляду на викладене, судом порушено норми процесуального права, а саме ч.3 ст.189 ЦПК України, відповідно до якої підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. В даному випадку підготовче провадження повинно було бути закритим 04.02.2023 року, а суд закрив провадження тільки 22.03.2023 року.

Звертає увагу суду на те, що подана позивачем заява про уточнення позовних вимог складена з порушенням вимог цивільного процесуального кодексу України. Позивач звернувся до відповідача з позовною заявою про зміну формулювання підстав звільнення з роботи, стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди. Відповідно, у позовній заяві подано обґрунтування даних вимог, тобто, позивачем визначено предмет позову та його підстави.

Подаючи уточнену позовну заяву від 16.02.2023 року, позивач просив прийняти уточнені вимоги з урахуванням підстав, сум, розрахунків, зазначених у первинній позовній заяві.

Також в первинній позовній заяві ОСОБА_2 оскаржується сама підстава звільнення, формулювання причин звільнення не оспорюється та не оскражується сам наказ про звільнення. В уточненій позовній заяві позивачем вже оскаржується наказ про звільнення, проте обґрунтовується незаконність наказу про звільнення тим, що позивача звільнили не за тією статтею.

Тобто, в даному випадку позивач, подаючи заяву про уточнення позовних вимог, змінив предмет позову, який повинен обґрунтовуватись іншими підставами та іншими нормами Кодексу законів про працю України та цивільного процесуального кодексу України. А суд, без прийняття жодного процесуального рішення та без обґрунтування уточнених вимог, прийняв незаконне рішення.

Щодо вимог про визнання незаконними дій відповідача щодо звільнення, то позивачем у позовній заяві не зазначено та не обґрунтовано, яка саме норма трудового законодавства порушена при направленні повідомлення про звільнення із займаної посади.

Щодо ненакладення дисциплінарного стягнення, то статтею 147 КЗпП України передбачено лише право роботодавця застосувати дисциплінарне стягнення, а не обов`язок.

Також не погоджується із твердженнями позивача про те, що відповідач не надав жодного акту, який би свідчив про порушення ОСОБА_2 умов трудового договору та вчинення винних дій (розкрадання, привласнення товарно-матеріальних цінностей). Такі твердження спростовуються фактом відкриття кримінального провадження за фактом привласнення ОСОБА_2 товарно-матеріальних цінностей, на підставі її заяви та актом ревізії від 30.06.2021 року, який свідчить про нестачу товару на суму 62 459,81 грн.

Щодо підстави звільнення, яка зазначена у трудовій книжці позивача, то розірвання трудового договору з ОСОБА_2 за пунктом 2 частини 1 статті 41 КЗпП України було здійснено з дотриманнях норм закону. Окрім того, нею було дотримано порядок, передбачений ст.47, 116 КЗпП України.

Щодо первинної позовної вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати, то позивачем не оспорюється факт, що датою звільнення є 27 вересня 2021 року. Нею 27.09.2021 року направлено позивачу повідомлення №2 про необхідність з`явитися за відповідною адресою та отримати розрахунок, компенсацію за невикористану відпустку та внести запис у трудову книжку. Проте, замість того, щоб з`явитись за вказаною адресою для отримання відповідних виплат, позивачем подано позовну заяву. Тобто, затримка даних виплат виникла тільки з причин неявки позивача. Апелянт вважає, що стосовно зазначених вимог відсутній предмет спору.

Також не погоджується із вимогами щодо стягнення моральної шкоди, оскільки вина відповідача в отриманні позивачем наказу про звільнення, неотримання трудової книжки тощо та сум заробітної плати не в день звільнення не підтверджується жодними доказами.

За наведених обставин просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.24-29, том 2).

Позивачем відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Вислухавши пояснення представника особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідача ОСОБА_1 адвоката Оленюк Х.І., представника позивача ОСОБА_2 адвоката Годованець В.Ф., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що 07 серпня 2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю. Договір безстроковий, працівник зобов`язаний виконувати роботу керуючого магазину, заробітна плата становить 5000 грн на місяць (а.с.8, том 1).

07 серпня 2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 та працівник ОСОБА_2 уклали договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.9, том 1).

27.09.2021 року ФОП ОСОБА_1 винесла наказ № 7 "Про звільнення з роботи за втрату довір`я". У наказі вказано: "1.Звільнити ОСОБА_2 , керуючого магазину, 27 вересня 2021 року за вчинення винних дій при обслуговуванні грошових та товарних цінностей, які дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника згідно п.2 ст.41 КЗпП України. 2. Виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за 27 (двадцять сім) днів невикористаної відпустки з 07.08.2020 року по день звільнення. Підстава: акт проведення ревізії від 30.06.2021 року" (а.с. 124, том 1).

ФОП ОСОБА_1 направила ОСОБА_2 повідомлення за вихідним № 2 від 27 вересня 2021 року про необхідність отримати розрахунок та внесення запису в трудову книжку у зв`язку зі звільненням за вчинення винних дій при обслуговуванні грошових та товарних цінностей, які дають підстави для втрати довір`я з боку власника згідно з п.2 ст. 41 КЗпП України (а.с.10, том 1).

Згідно з даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо застрахованої особи ОСОБА_2 сплачено страхові внески в період з серпня 2020 року по вересень 2021 року (а.с.69-70, том 1).

Постановою начальника Івано-Франківського РУП відділення поліції №2 Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області від 30.12.2022 року закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000066 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191 КК України, у зв`язку з встановленою відсутністю складу кримінального правопорушення. Зі змісту вказаної постанови встановлено, що за результатами проведення досудового розслідування не встановлено факту привласнення та розтрати ОСОБА_2 належного ПП ОСОБА_1 майна і в його діях відсутні ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191 КК України (а.с.229-230, том 1).

У матеріалах справи міститься акт проведення ревізії фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 від 30.06.2021 року, у якому зазначені особи; керуючий магазином ОСОБА_2 і комірник ОСОБА_3 . Цей акт не підписаний особами, які у ньому зазначені (а.с.132-134, 178-180, 193-195 том 1), а його кожна сторінка містить лише скорочений підпис без зазначення особи, яка цей підпис виконала. Крім того, у акті не вказані результати ревізії.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що під час судового розгляду не надано жодного належного та допустимого доказу вчинення позивачем протиправних дій навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов`язків, які дають підстави для його звільнення на підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України. Твердження відповідачки про вчинення позивачем протиправних дій спростовуються постановою про закриття кримінального провадження щодо позивача за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, а тому наказ про звільнення є незаконним та підлягає скасуванню, а позивач поновленню на тій посаді, з якої був звільнений, та стягнення з відповідачки на користь позивача середньої заробітної плати за час затримки розрахунку по день фактичного звільнення та моральної шкоди.

З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, виходячи з такого.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи (ч.1 ст. 23 КЗпП України).

Відповідно до п. п. 1, 4 ч.1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін; розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України).

Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає обов`язкового настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей слідує, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які, зокрема, одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи вимогу про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Зазначений висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року № 6-100цс16.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Звільнення у зв`язку із втратою довір`я до працівника на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України може мати місце за умови вчинення ним винних дій. При цьому не має значення, були протиправні дії вчинені навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов`язків, чи передбачав працівник або повинен був передбачити негативні наслідки своїх дій. Провина працівника має бути доведена власником або уповноваженим ним органом за допомогою фактів та об`єктивних обставин, що свідчать про винні дії працівника, це може бути, наприклад: систематична нестача довірених йому цінностей; безвідповідальне, халатне ставлення до своїх трудових обов`язків; порушення правил торгівлі; крадіжки; обмірювання, обважування покупців; завищення цін; привласнення матеріальних цінностей тощо.

Втрата довір`я може бути наслідком вчинення проступку, який дає підстави для висновку, що подальше залишення працівника на роботі, пов`язаній з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей, може призвести до їх утрати. Водночас, підозра власника або уповноваженого ним органу не може бути підставою для виявлення недовір`я до працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Наведені положення національного законодавства свідчать, зокрема, про те, що кожен працівник захищений від свавільного звільнення з роботи, а втручання у приватне життя особи шляхом звільнення з роботи за втратою довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу має бути законним, пропорційним та передбачуваним.

Підставою для втрати довіри працівнику, що обслуговує матеріальні цінності, можуть бути лише його винні дії або бездіяльність, чи конкретні факти, які дають підстави для втрати довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Сама по собі нестача товарних цінностей, а також підозра, якщо немає конкретних фактів не можуть бути підставою для втрати довіри до працівника.

Твердження відповідачки про вчинення позивачем протиправних дій (розкрадання, привласнення матеріальних цінностей) спростовуються не лише постановою від 30.12.2022 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000066 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191 КК України у зв`язку з встановленою відсутністю складу кримінального правопорушення. Так, зі змісту вказаної постанови видно, що за результатами проведення досудового розслідування не встановлено факту привласнення та розтрати ОСОБА_2 належного ПП ОСОБА_1 майна і в його діях відсутні ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191 КК України.

Поданий відповідачем у якості доказу акт проведення ревізії від 30.06.2021р. є недопустимим доказом, оскільки він не підписаний особами, які у ньому зазначені, зокрема і позивачем по справі.

Під час судового розгляду суду не надано жодного належного та допустимого доказу вчинення позивачем протиправних дій навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов`язків, які дають підстави для його звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

Оскільки втрата довіри до працівника повинна бути заснована на конкретних фактах вчинення працівником винних дій, а відповідач не надала належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_2 дій, внаслідок яких відповідачу завдано збитків або матеріальної шкоди, тому обґрунтованим є висновок суду, що вимоги позивача є доведеними та обґрунтованими.

Встановивши, що відповідач не довела належними та допустимими доказами порушень трудової дисципліни, а саме обставини вчинення ОСОБА_2 винних дій при обслуговуванні грошових та товарних цінностей, які б давали підстави для його звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, суд дійшов обґрунтованого висновку про неправомірність звільнення позивача та наявність підстав для задоволення вимог про поновлення його на роботі.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Під час розгляду справи не встановлено конкретних фактів вчинення позивачем винних дій, внаслідок яких відповідачу було б завдано збитків або матеріальної шкоди, та які б могли бути підставою для втрати довіри до позивача як працівника. За наведених обставин суд дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, наказ від 27 вересня 2021 року № 7 про звільнення ОСОБА_2 з посади керуючого магазину в зв`язку з втратою довір`я винесений керівником зазначеного підприємства з порушенням установленого законом порядку без достатніх для того підстав, тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що з метою ефективного захисту порушених прав позивача вищевказаний наказ про звільнення ОСОБА_4 слід визнати незаконним та скасувати. У зв`язку з тим, що звільнення позивача здійснено з порушенням порядку, установленого законом, він має бути поновлений на попередній роботі, а саме на посаді керуючого магазином у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу позов не заявлений.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та звертає увагу, що обов`язок обґрунтувати втрату довіри до працівника покладається на роботодавця, який повинен навести об`єктивні докази вини працівника або скоєння інших протиправних дій. Недовіра до працівника не може ґрунтуватися лише на підозрі власника або уповноваженого ним органу. Втрата довіри може бути обумовлена лише винними діями працівника, які він вчинив навмисно або з необережності, і завдав або міг завдати шкоду, що дає підстави власнику або уповноваженому ним органу виявити йому недовіру.

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, розмір невиплаченої йому заробітної плати за період з 01 червня 2021 року по 27 вересня 2021 року включно (за 119 календарних днів) складає 25400 грн. Реєстром застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с.69-,70, том 1) підтверджуються суми заробітних плат позивача, з яких сплачено страхові внески для нарахування пенсії, та становили, зокрема: в червні 2021 року - 6500 грн, в липні 2021 року - 6500 грн, в серпні 2021 року - 6500 грн, у вересні 2021 року - 11664,72 грн.

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, з відповідачки на користь позивача підлягає до стягнення сума 25400 грн невиплаченої заробітної плати з утриманням з цієї суми податків й інших обов`язкових платежів в порядку, визначеному Податковим кодексом України.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності спору про виплату заробітної плати не заслуговують на увагу, оскільки саме по собі повідомлення позивача про явку за розрахунком до роботодавця не свідчить про відсутність спору, а свідчить про визнання позову в частині заборгованості по заробітній платі.

Відповідачка, маючи на меті здійснити розрахунок з позивачем, могла скористатися іншими способами перерахунку йому заборгованості по заробітній платі, до прикладу, перерахувати кошти на банківський рахунок або поштовим переказом.

Щодо стягнення моральної шкоди, виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи обставини справи, з урахуванням обсягу заподіяних моральних страждань, тривалості заподіяння моральної шкоди, необхідністю позивача докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права, а також інших негативних наслідків, колегія погоджується із висновком суду про стягнення моральної шкоди тому з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в розмірі 10000 гривень, оскільки така сума відповідає критеріям розумності, справедливості, з огляду на обставини справи буде достатньою сатисфакцією для позивача і не надто обтяжливою для відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що не відповідає вимогам ЦПК України подана позивачем заява про зміну предмету позову, датована 16.02.2023 року, слід зазначити таке.

Так, згідно з вимогами ч.3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Під предметом позову слід розуміти певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Цивільним процесуальним законом не визначено чітко формат заяви про зміну предмету позову. Оскільки зі змісту поданої позивачем у письмовій формі заяви повністю зрозуміло її суть, то твердження відповідачки про невідповідність такої заяви вимогам ЦПК України є безпідставними.

У судовому засіданні представник особи, яка подала апеляційну скаргу, пояснила, що стороні відповідача до ухвалення рішення суду було відомо про зміну підстави і предмета позову і від нового (уточненого) позову відповідач захищалася, заперечуючи його.

Таким чином, ці доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду і, тим більше, не дають підстав для відмови у задоволенні позову.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 07 липня 2023 року.