ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2023 року м. Чернівці

Справа № 726/372/23

Провадження №22-ц/822/610/23

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.,

секретар Конецька Д.Г.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці,

третя особа Міністерство оборони України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 16 травня 2023 року, головуючий у І-й інстанції Мілінчук С.В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці (далі КЕВ м. Чернівці), третя особа - Міністерство оборони України, про визнання права на приватизацію та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 05 серпня 1982 року ОСОБА_1 розпочав службу у Збройних силах СССР, а в подальшому - у Збройних силах України. У 1992 році він взятий на загальну чергу осіб, потребуючих поліпшення житлових умов, у контрольному списку черговиків Чернівецького гарнізону, а з 26.10.2010 - на позачергову чергу.

У 2005 році КЕВ м. Чернівці надав ОСОБА_1 доручення щодо виконання всіх дій, необхідних для переобладнання будівлі №1 - медичної частини військового містечка № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , яка перебуває на балансі відповідача, під житло. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №97/2 вказаній нежитловій будівлі присвоєно поштову адресу - АДРЕСА_2 .

Житлова комісія ІНФОРМАЦІЯ_1 постановила закріпити за ОСОБА_1 вказану нежитлову будівлю для переобладнання під житло за власні кошти. Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради №370/9 надано дозвіл на реконструкцію вказаного нежитлового приміщення під триквартирний житловий будинок. Позивачем був виготовлений робочий проект на переобладнання вказаного нежитлового приміщення під житло, після чого відповідачем було затверджено вказану проектну документацію на реконструкцію нежитлової будівлі під триквартирний житловий будинок. За замовленням позивача була виготовлена інвентаризаційна справа на квартиру АДРЕСА_3 та підключено її до комунальних мереж (світло, газ, вода).

07 серпня 2007 року інспекція ДАБК видала дозвіл на виконання будівельних робіт, а 03 березня 2009 року житлова комісія Чернівецького гарнізону вирішила закріпити жиле приміщення АДРЕСА_3 за позивачем та членами його сім`ї, після чого позивач разом зі своєю сім`єю заселився у вказану квартиру та продовжують жити там і досі.

Вказував на те, що 23 березня 2009 року позивач був звільнений з військової служби в запас.

15 червня 2010 року комісія з представників місцевої влади, санітарно-епідемічної станції, архітектора, місцевого управління МНС склали акт про те, що вказане приміщення можливо використовувати як квартиру. Рішенням Чернівецької міської ради надано згоду на прийняття вказаної будівлі у комунальну власність територіальної громади м. Чернівці.

24 грудня 2013 року інспекція ДАБК у Чернівецькій області зареєструвала декларацію про готовність об`єкта (реконструкцію під триквартирний житловий будинок нежитлового приміщення медичної частини військового містечка № НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 ) до експлуатації, після чого у 2015 році відповідач видав позивачу ордер на заселення його разом із сім`єю у вказане житлове приміщення.

У 2022 році позивач звернувся до відповідача із заявою про приватизацію вказаної квартири, однак йому було відмовлено у приватизації у зв`язку з тим, що ним не отримано дозволу на зміну призначення вказаної будівлі медпункту, тому не були подані документи на реєстрацію вказаної будівлі.

Також відповідач зазначав, що у 2016 році Міністерство оборони України надавало дозвіл лише на тимчасове проживання в будівлі медпункту, без права подальшого заселення, у зв`язку з чим відмовило у зміні коду будівлі.

Оскільки такими діями відповідача порушено його право, як військовослужбовця з вислугою на військовій службі більше 20 років, на безоплатне отримання у приватну власність житла, яке він займає на підставі ордеру, просив визнати за ним право на приватизацію квартири АДРЕСА_4 та зобов`язати відповідача повторно розглянути його заяву щодо приватизації вказаної квартири та вжити усіх заходів для передачі зазначеної квартири у його власність.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 16 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право на приватизацію квартири АДРЕСА_4 .

Зобов`язано КЕВ м. Чернівці повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02 грудня 2022 року щодо приватизації квартири АДРЕСА_4 та вжити усіх визначених законодавством України заходів для її приватизації.

У решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у 2005 році КЕВ м. Чернівці, як уповноважений державою орган, у межах своїх повноважень прийняв рішення про необхідність вчинення всіх необхідних дій для переобладнання нежитлової будівлі медичної частини під житло для безквартирних військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов та перебувають на відповідній черзі.

У відповідності до такого рішення міська влада присвоїла будівлі відокремлену адресу та у подальшому, за відповідним поданням уповноваженого органу, надала згоду на прийняття будівлі у комунальну власність. Позивач, керуючись наданими йому з боку держави правомірними сподіваннями на те, що вказане приміщення буде віднесено до числа житлових та надано йому для проживання, враховуючи при цьому, що держава гарантує безоплатне надання житла військовослужбовцям із відповідним стажем, вчинив усі необхідні дії на виконання доручення щодо переобладнання та реконструкції будівлі. Позивачем за власні кошти було замовлено виготовлення проектної документації, проведено необхідний обсяг робіт, для чого погоджено та отримано ряд дозволів та необхідний обсяг правомочностей, підтверджений з боку уповноважених органів та посадових осіб. Останніми неодноразово підтверджено його право на реконструкцію майна, відповідність майна ознакам житлового приміщення, надано ряд погоджень, наслідком чого стало реєстрація про готовність об`єкта до експлуатації, як триквартирного житлового будинку. Окрім того, державою було визнано право власності на дві з трьох квартир у реконструйованому приміщенні, що однозначно підсилило правомірні очікування позивача на отримання майнових прав, які в подальшому він зможе реалізувати. Більше того, уповноваженим органом позивачу було видано ордер на вселення до вказаної квартири. Варто наголосити, що ордером є документ, який на відповідних правових підставах дозволяє заселитися в нерухомість державного житлового фонду та видається виключно на житлові та вільні приміщення. Відтак держава фактично визнала реконструйоване приміщення та зокрема квартиру

АДРЕСА_5 позивачем приміщення не належить до жодного з видів майна, яке не підлягає приватизації, позивач не використав своє право на безоплатну приватизацію, а відмова відповідача у приватизації майна не може вважатись правомірною з підстав, на які посилається відповідач.

Позивач, володіючи правом на приватизацію житла та вчиняючи дії по реконструкції будівлі, мав обґрунтовані та правомірні очікування, які стосуються конкретного матеріального блага, яке має економічну цінність, стосуються цивільного права позивача та може бути захищено у судовому порядку.

Уповноважені органи, керуючись різними причинами, вчиняючи бездіяльність, яка порушує право позивача, не здійснили реєстрацію права власності на майно, що у свою чергу є однією із похідних підстав для відмови у приватизації такого майна.

На вказане рішення суду відповідач КЕВ міста Чернівці подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим та таким, що винесене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що будівля медпункту №20/1 надана для тимчасового проживання ОСОБА_1 та членів його сім`ї до отримання житла в постійне користування, згідно черговості, а тому займане позивачем приміщення не підлягає приватизації відповідно до норм законодавства.

Будівля медпункту за генеральним планом №1 військового містечка № НОМЕР_1 , яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , перебуває у державній власності, власником якого є держава в особі Міністерства оборони України, та знаходиться на праві господарського віддання КЕВ м. Чернівці, в даному випадку суд не наділений повноваженнями на прийняття рішення на приватизацію.

У відзиві представник позивача ОСОБА_2 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 05 серпня 1982 року ОСОБА_1 розпочав службу у Збройних силах СССР, а в подальшому - у Збройних силах України, що підтверджується витягом з особової справи. 01 серпня 1992 року він був взятий на загальну чергу осіб, потребуючих поліпшення житлових умов, у контрольному списку черговиків Чернівецького гарнізону, а з 26 жовтня 2010 року - на позачергову чергу.

29 грудня 2005 року начальник КЕВ м. Чернівці надав ОСОБА_1 доручення за № 356 щодо виконання всіх дій, необхідних для переобладнання будівлі №1 - медичної частини військового містечка № НОМЕР_1 , по АДРЕСА_1 , яка перебувала на балансі відповідача, для переобладнання її під житло безквартирним військовослужбовцям Чернівецького гарнізону. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №97/2 від 14 лютого 2006 року вказаній нежитловій будівлі № 1 (медична частина військового містечка № НОМЕР_1 ) присвоєно окрему поштову адресу - АДРЕСА_6 . У подальшому АДРЕСА_2 .

27 березня 2006 року житлова комісія ІНФОРМАЦІЯ_1 постановила закріпити за ОСОБА_1 вказану нежитлову будівлю для переобладнання під житло за власні кошти. 07 серпня 2007 року інспекція ДАБК видала дозвіл №263 на виконання будівельних робіт з реконструкції з переобладнанням під триквартирний житловий будинок нежитлового приміщення медичної частини військового містечка № НОМЕР_1 по АДРЕСА_6 .

Також за замовленням ОСОБА_1 була виготовлена інвентаризаційна справа на квартиру та підключено її до комунальних мереж (світло, газ, вода).

03 березня 2009 року житлова комісія Чернівецького гарнізону закріпила жиле приміщення АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 та членами його сім`ї.

Також встановлено, що 23 березня 2009 року ОСОБА_1 був звільнений з військової служби в запас за станом здоров`я, його стаж військової служби становить 26 років 9 місяців.

28 травня 2010 року та 22 червня 2012 року житлова комісія ІНФОРМАЦІЯ_1 постановила внести зміни у склад сім`ї позивача, включивши його з дружиною та двох їхніх малолітніх дітей, а з 22.06.2012 трьох малолітніх дітей до списку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов та мають право на позачергове отримання житла за рахунок Міністерства оборони України.

15 червня 2010 року було складено акт про те, що вказане приміщення можливо використовувати як окрему двокімнатну квартиру площею 104,0 кв.м, а 27 жовтня 2011 року рішенням 14 сесії 6 скликання Чернівецької міської ради №329 надано згоду на прийняття вказаної будівлі у комунальну власність територіальної громади м. Чернівці. Однак з 2012 року КЕВ м. Чернівці не вчинив будь-яких дій по реєстрації вказаного об`єкта нерухомості та передачі його до комунальної власності.

24 грудня 2013 року інспекція ДАБК у Чернівецькій області зареєструвала декларацію №ЧВ 20 про готовність об`єкта до експлуатації. 05 жовтня 2015 року відповідач видав ОСОБА_1 ордер №30 на право зайняття ним та членами його сім`ї кімнати № 3 житловою площею 38,1 кв.м у будинку АДРЕСА_6 .

18 листопада 2020 року КЕВ м. Чернівці надіслав позивачу лист про те, що у зв`язку з розбудовою та повноцінним функціонуванням військового містечка Головнокомандуючим ЗСУ надано розпорядження про відселення мешканців займаної будівлі по АДРЕСА_6 з наданням жилих приміщень у майбутньому.

02 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до КЕВ м. Чернівці із заявою про приватизацію вищевказаної квартири, однак листами №576/2196 від 08.12.2022 та №576/47 від 09.01.2023 відповідач відмовив ОСОБА_1 у приватизації, оскільки не отримано дозволу на зміну призначення вказаної будівлі медпункту Крім того, Міністерство оборони України надавало дозвіл лише на тимчасове проживання в будівлі медпункту, без права подальшого заселення.

Судом першої інстанції також встановлено, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 червня 2009 року у справі 2-379/2009 за КЕВ м. Чернівці було визнано право власності (державної) на квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_7 . Право власності було зареєстровано 24 вересня 2009 року, як це вбачається із копії витягу № 315144720 та 315145867 від 15.11.2022 року. Відтак встановлено, що на дві з трьох житлових квартир у вказаному приміщенні зареєстровано право власності.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до положень статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, із цивільних, трудових, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (пункт 1 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий спір - це, зокрема спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обраний правильний спосіб захисту у виді позовної вимоги про зобов`язання відповідача вчинити усіх визначених законодавством України заходів для передачі вказаної квартири у власність позивача, в тому числі і ті, які передують прийняттю такого рішення, є необхідними для його реалізації та залежить від належного та послідовного виконання відповідних органом своїх повноважень, встановлених законом.

Разом з тим, суди залишили поза увагою наступні обставини.

Відповідно до пункту 1 Положення про КЕВ м. Чернівці, затвердженого Наказом командувача Сил логістики Збройних Сил України № 254 від 30 червня 2021 року, КЕВ м. Чернівці є державною установою, яка створена з метою організації виконання завдань з питань інженерно-інфраструктурного (квартирно-експлуатаційного) забезпечення військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України у Чернівецькій області та Кам`янець-Подільському районі Хмельницької області.

КЕВ м. Чернівці відповідно до покладених на неї завдань здійснює ведення первинного обліку казармено-житлового фонду, видачу необхідних довідок, погодження проведення приватизації державного житлового фонду Міністерства оборони України (пункт 4 Положення).

ОСОБА_1 перебував на військовій службі з 05 серпня 1982 року. 23 березня 2009 року позивач був звільнений з військової служби в запас, його стаж військової служби становить 26 років 9 місяців.

Спірне приміщення, а саме будівля медпункту, за генеральним планом №1 військового містечка № НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 перебуває у державній власності, власником якого є держава в особі Міністерства оборони України.

Листами №576/2196 від 08.12.2022 та №576/47 від 09.01.2023 КЕВ м. Чернівці відмовив у проханні ОСОБА_1 щодо приватизації квартири, обгрунтовуючи відмову тим, що він не отримав дозволу на зміну призначення вказаної будівлі медпункту, а тому не були подані документи на реєстрацію вказаної будівлі. Окрім того, Міністерство оборони України надавало дозвіл лише на тимчасове проживання в будівлі медпункту, без права подальшого заселення.

Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (абзац перший пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (стаття 1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті (абзаце четвертий пункту 1 стаття 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями від Міністерства оборони України здійснюється за рахунок новозбудованого, вивільненого або придбаного житла; надання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення (за згодою військовослужбовця); переобладнання нежилих приміщень фонду Міністерства оборони України у жилі (крім приміщень, розташованих на територіях, які використовуються за призначенням військовими частинами) (пункт 2 розділу І Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380 (далі - Інструкція № 380).

Підготовка, оформлення документів та передання у власність громадян квартир (будинків), кімнат у комунальних квартирах здійснюються уповноваженими на це органами приватизації, створеними при КЕУ, КЕВ (КЕЧ) районів, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд, в порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (пункт 1 розділу X Інструкції № 380).

З матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник щодо зволікання КЕВ міста Чернівці з винесенням рішення про приватизацію ОСОБА_1 , як особою, звільненою з військової служби, яка перебуває на квартирному обліку, спірного приміщення, яке перебуває у державній власності Міністерства оборони України.

Отже, у спірних правовідносинах, за Інструкцією, затвердженою Наказом № 380, відповідач наділений повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем соціальних гарантій забезпечення жилими приміщеннями в силу його особливого статусу, визначеного Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто внаслідок проходження ним публічної служби, різновидом якої є служба військова.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, військова служба є різновидом служби публічної. Тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців, належать до юрисдикції адміністративних судів.

Спори щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій є спорами з приводу проходження позивачами військової служби як різновиду служби публічної. Саме у зв`язку з останньою держава передбачила відповідні соціальні гарантії, а також порядок їх реалізації. Отже, такі спори належать до юрисдикції адміністративних судів.

З огляду на викладене, оскільки право, яке позивач вважає порушеним, він набув саме у зв`язку з проходженням військової служби, такий спір є публічно-правовим, а тому підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 (провадження № 14-32 цс 22) та постановах Верховного Суду: від 14 липня 2022 року у справі № 359/10656/18 (провадження № 61-11574 св 20), від 14 вересня 2022 року у справі № 331/3641/21 (провадження № 61-5521 св 21), від 09 листопада 2022 року у справі № 336/4583/21 (провадження № 61-7337 св 22), від 14 грудня 2022 року у справі № 389/3690/21 (провадження № 61-9563 св 22).

Проте наведене залишилося поза увагою суду першої інстанції, який належним чином не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, відповідно до статті 377 ЦПК України, судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 750/3192/14 (провадження № 14-439цс19) вказано, що «зміни до ЦПК України, внесені Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX), пов`язані не лише з розглядом касаційних скарг, який відповідно до частини четвертої статті 258 ЦПК України завершується прийняттям постанови. Закон № 460-IX вніс зміни до порядку повернення справ після закінчення касаційного розгляду. Так, згідно з пунктом 8 Закону № 460-IX абзац перший частини першої статті 256 ЦПК України викладений у такій редакції: «Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі». Отже, закінчивши касаційний розгляд і закриваючи провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, з 08 лютого 2020 року суд касаційної інстанції має роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства».

Оскільки колегія суддів вирішила на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі, то відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України (у редакції Закону № 460-IX) роз`яснює позивачу, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду, та протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови він може звернутися до Чернівецького апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись статтями 255, 256, 377, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 16 травня 2023 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці, третя особа - Міністерство оборони України, про визнання права на приватизацію та зобов`язання вчинити певні дії закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд справи за його позовом віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак