Справа № 303/1115/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі головуючого судді Заболотного А.М.

секретар судового засідання Вагерич О.С.,

за участі відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Волосенко В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в м. Мукачево в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант», ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

В С Т А Н О В И В :

ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернулося до суду з позовом до АТ «Страхова компанія «Мега-Гарант», ОСОБА_1 про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, просить стягнути з відповідачів пропорційно до задоволених сум судовий збір у розмірі 2890,29 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.11.2021 року між ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та ОСОБА_2 був укладений договір добровільного страхування транспортних засобів № АМ.171090, предметом страхування якого є автомобіль марки «Mersedes-Benz», номерний знак НОМЕР_1 . 05.04.2022 року у м. Мукачеве, шосе М-06, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля марки «Mersedes-Benz», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля марки «Daewoo Sens», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди належний ОСОБА_2 автомобіль марки «Mersedes-Benz», номерний знак НОМЕР_1 , отримав механічні пошкодження. Постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.04.2022 року відповідача ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на виконання умов договору добровільного страхування здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ОСОБА_2 в розмірі 192685,97 грн., а тому вважає, що до нього перейшло право на отримання від винуватця дорожньо-транспортної пригоди компенсації шкоди, завданої власнику застрахованого автомобіля. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 застрахована в АТ «Страхова компанія «Мега-Гарант» згідно з полісом № ЕР/204751745, з передбаченим лімітом відповідальності, за шкоду, завдану майну потерпілого у розмірі 130000,00 грн.

Таким чином позивач вважає, що загальна сума страхового відшкодування підлягає стягненню з відповідачів, а саме в межах ліміту відповідальності 130000,00 грн. з АТ «Страхова компанія «Мега-Гарант», а решту 62685,97 грн. з ОСОБА_1 , як різницю між завданою шкодою та лімітом відповідальності АТ «Страхова компанія «Мега-Гарант».

Ухвалою суду від 17.02.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою суду від 05.04.2023 року клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів та виклик свідка залишено без задоволення.

13.03.2023 року від відповідача ОСОБА_1 надійшло заперечення на позовну заяву з якого вбачається, що відповідач вважає вимоги позивача безпідставними та такими, що грубо суперечать протоколу огляду місця події та схемі місця дорожньо-транспортної пригоди від 05.04.2022 року. Зазначає, що автомобіль марки «Mersedes-Benz», номерний знак НОМЕР_1 , зазнав незначного ушкодження правої нижньої частини заднього бамперу та правого світло відбиваючого помаранчевого скла (катафоту), а тому розмір страхового відшкодування є неспівмірним з такими пошкодженнями. Також, просить суд звернути увагу на таке, договір добровільного страхування транспортних засобів № АМ.171090 був укладений 10.11.2021 року, проте реєстрація автомобіля здійснена 29.12.2021 року, тобто вже після укладення договору. Також зазначає, що автомобіль марки «Mersedes-Benz» потрапив на ремонт тільки 27.06.2022 року та ремонтувався до 01.07.2022 року, при цьому невідомо де перебував автомобіль в період з моменту дорожньо-транспортної пригоди до моменту ремонту. Відтак, відповідач позовні вимоги не визнає в повному обсязі та просить суд розглядати вимоги позивача як зловживання процесуальними правами для отримання неправомірної вигоди.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача АТ «Страхова компанія «Мега-Гарант» у судове засідання з розгляду цивільної справи не з`явився, повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник у судове засіданні проти позову заперечили з тих підстав, що заявлений до стягнення розмір шкоди є необґрунтований та встановлений не уповноваженими на те особами. При цьому вказали на те, що в період час між дорожньо-транспортною пригодою та ремонтом транспортного засобу пройшов тривалий період часу і невідомо де знаходився цей транспортний засіб і, що з таким відбувалося. Також вказали на те, що страхова компанія не запрошувала ОСОБА_1 для участі в огляді пошкодженого транспортного засобу, що позбавило його можливості пересвідчитися у наявності відповідних пошкоджень. Додатково вказала, що транспортний засіб прибув із США, що вказує на його сумнівне походження.

Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 10.11.2021 року між ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та ОСОБА_2 був укладений договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № АМ.171090, предметом страхування якого є автомобіль марки «Mersedes-Benz», номерний знак НОМЕР_1 . Крім того, 29.12.2021 року була укладена додаткова угода № 1 до договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № АМ.171090 від 10.11.2021 року, в якій сторони домовились вважати вірним реєстраційний номер застрахованого транспортного засобу НОМЕР_1 . Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 автомобіль марки «Mersedes-Benz», номерний знак НОМЕР_1 , на праві власності належить ОСОБА_2 .

Також судом встановлено, що 05.04.2022 року о 14 год. 20 хв. на автодорозі М-06 «Київ - Чоп», 770 км. + 900 м, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля марки «Mersedes-Benz», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля марки «Daewoo Sens», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .

Постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.04.2022 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу. При цьому суд встановив, що ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом не вибрав безпечної швидкості руху та не дотримався безпечної дистанції у зв`язку з чим порушив вимоги п.п. 12.1., 13.1. Правил дорожнього руху в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки «Mersedes-Benz», номерний знак НОМЕР_1 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди обидва автомобілі отримали механічні пошкодження.

Згідно з схеми дорожньо-транспортної пригоди у переліку видимих пошкоджень транспортного засобу марки «Mersedes-Benz» зазначено пошкодження заднього бамперу та стоп сигнали.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім того, згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, яка визначає підстави звільнення від доказування, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

З огляду на це та відповідно до положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.04.2022 року, згідно з засадами інституту доказування у цивільному судочинстві, яка не оскаржувалася та набрала законної сили.

Таким чином, наявність вини в діях ОСОБА_1 у скоєні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 05.04.2022 року, додатковому доказуванню не підлягає.

05.04.2022 року ОСОБА_2 звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» із заявою про настання випадку, що має ознаки страхового.

Згідно з рахунком СП у формі ТзОВ «Автомобільний дім Україна - Мерседес Бенц» № від 03.05.2022 року вартість відновлювального ремонту застрахованого транспортного засобу становить 193542,83 грн. Відповідно до акту виконаних робіт СП у формі ТзОВ «Автомобільний дім Україна - Мерседес Бенц» для відновлення застрахованого транспортного засобу виконано роботи на суму 192685,97 грн. та саме ця сума погоджена на виплату страхувальником.

Так, згідно з страхового акту каско ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» № 17619/1 страхове відшкодування нараховано та підлягає виплаті в розмірі 112479,63 грн., а згідно з страхового акту ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» № 17619/2 загальний розмір страхового відшкодування визначено в сумі 192685,97 грн. та вирішено провести виплату страхового відшкодування у розмірі 80206,34 грн.

Відповідно до платіжних доручень № 00075801 від 02.05.2022 року та № 00079635 від 19.07.2022 року ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» перерахувало на рахунок ОСОБА_2 суми страхового відшкодування у розмірі 112479,63 грн. та 80206,34 грн., що разом становить 192685,97 грн.

Крім того судом також встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в АТ «Страхова компанія «Мега-Гарант» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР № 204751745, з передбаченим лімітом відповідальності, за шкоду, завдану майну потерпілого у розмірі 130000,00 грн., франшиза 0,00 грн.

ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» зверталася до ОСОБА_1 з проханням відшкодувати завдану ним шкоду в розмірі 62685,97 грн. про, що свідчить претензія від 06.12.2022 року № 1841389. Втім, претензія залишена ОСОБА_1 без реагування.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 ЦК України.

За змістом п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту порушеного права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України визначено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. При цьому розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У ст. 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (ст. 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема й страхування наземного транспорту (п. 6 ч. 4 ст. 6 Закону України «Про страхування»).

Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (ч. 1 ст. 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у ст. 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої зазначеної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (ч. 16 ст. 9 Закону України «Про страхування»).

Страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором (п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України).

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.

При настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Одночасно за положеннями ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначено, що «…Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у п. 80 цієї постанови - винною особою.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03.10.2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20.02.2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20))».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03.10.2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Отже, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у ст. 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень ст. 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку підстави для покладення відповідальності на страхувальника відсутні».

Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06.07.2022 року у справі № 641/10491/15-ц (провадження № 61-12709св21).

Одночасно слід зазначити і те, що згідно з ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18 (п.п. 68-70) вказано, що ст. 1191 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і ст. 993ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст. 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Враховуючи, що позивач, який є страховиком потерпілої особи, а саме ОСОБА_2 , виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків повністю, тому з ОСОБА_1 як винної в дорожньо-транспортній пригоді особи підлягають стягненню збитки в не спростованому ним розмірі, 62685,97 грн., як різниця між фактичним розміром завданої шкоди в сумі 192685,97 грн. та сумою страхового відшкодування, що підлягає стягненню з АТ «Страхова компанія «Мега-Гарант», як страховика ОСОБА_1 в межах ліміту відповідальності за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в розмірі 130000,00 грн.

З приводу заперечень відповідача ОСОБА_1 суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Як вже було зазначено вище, автомобіль марки «Mersedes-Benz», номерний знак НОМЕР_1 , на праві власності належить ОСОБА_2 . Вказане підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 в якому вказано дату реєстрації 29.12.2021 року.

У зв`язку з цим відповідач ОСОБА_1 звертає увагу на те, що застрахований автомобіль зареєстрований (29.12.2021 року) пізніше дати укладення договору страхування (10.11.2021 року). Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , дата першої реєстрації в Україні автомобіля марки «Mersedes-Benz» є 14.04.2021 року. При цьому встановлено, що 29.12.2021 року була укладена додаткова угода № 1 до договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № АМ.171090 від 10.11.2021 року, в якій сторони домовились вважати вірним наступний реєстраційний номер застрахованого транспортного засобу НОМЕР_1 . З огляду на це слід прийти до однозначного висновку про те, що реєстрація транспортного засобу 29.12.2021 року здійснювалася у зв`язку із зміною номерного знаку, а не у зв`язку з придбанням ОСОБА_2 цього транспортного засобу. До того ж, у договорі добровільного страхування наземних транспортних засобів № АМ.171090 зазначено номер кузова транспортного засобу, який є ідентичним номеру кузова транспортного засобу щодо якого видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 . Вказане спростовує позицію відповідача щодо невідповідності дати реєстрації транспортного засобу даті укладення договору страхування.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 08.11.2021 року у справі № 761/38133/19 вказано, зокрема, таке: Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

У зв`язку з цим суд враховує і наступне. Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту суди, у разі виникнення спору щодо визначення його розміру виходять з фактичної суми, встановленої висновком судової автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля (п. 4.36 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.07.2018 року у справі № 924/675/17).

Також, у постанові Верховного суду від 06.07.2018 року у справі № 924/675/17 зроблено висновок, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Крім того, як зазначено в прийнятих за результатами перегляду справ такої категорії постановах Верховного Суду від 25.07.2018 року у справі № 922/4013/17, від 20.03.2018 року у справі № 911/482/17, від 03.07.2019 року у справі № 910/12722/18, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати.

Згідно з рахунком СП у формі ТзОВ «Автомобільний дім Україна - Мерседес Бенц» № від 03.05.2022 року вартість відновлювального ремонту застрахованого транспортного засобу становить 193542,83 грн. Відповідно до акту виконаних робіт СП у формі ТзОВ «Автомобільний дім Україна - Мерседес Бенц» для відновлення застрахованого транспортного засобу виконано роботи на суму 192685,97 грн., які і були виплачені страховою компанією. В свою чергу відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували вірність визначеного позивачем розміру матеріального збитку, заподіяного власнику внаслідок аварійного пошкодження автомобіля «Mersedes-Benz»

Вказані докази в їх сукупності спростовують безпідставні твердження відповідача ОСОБА_1 стосовно того, що за результатами відновлення пошкодженого транспортного засобу СП у формі ТзОВ «Автомобільний дім Україна - Мерседес Бенц» проведено роботи та використані складові частини, які взагалі не були пошкоджені внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Позаяк роботи, що зазначені в рахунку № НОМЕР_4 від 03.05.2022 року, повністю узгоджуються з характером пошкоджень зазначених в схемі дорожньо-транспортної пригоди від 05.04.2022 року та стосуються ремонту виключно задньої частини транспортного засобі. До того ж відповідачем ОСОБА_1 не надано доказів того, що зазначені роботи, зокрема, заміна баку адблю, миття транспортного засобу, здійснено не в результаті дорожньо-транспортної пригоди 05.04.2022 року у зв`язку з ремонтом транспортного засобу, а при виконанні відновлювальних робіт такого роду пошкоджень транспортного засобу спірні роботи не здійснюються.

Так, у постанові Верховного Суду від 19.09.2018 року у справі № 753/21177/16-ц, судом зазначено, що усунути розбіжності при визначенні матеріального збитку можливо шляхом призначення у справі відповідної експертизи.

Відповідач ОСОБА_1 не був позбавлений права подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення відповідно до вимог ст. 106 ЦПК України. Реалізуючи своє право, визначене ст. 178 ЦПК України, відповідачем ОСОБА_1 були подані заперечення на позовну заяву, проте разом з їх поданням відповідачем не було подано висновку експерта, складеного на його замовлення у відповідно до вимог ст. 106 ЦПК України.

Відтак, відповідач ОСОБА_1 та його представник, керуючись правами, наданими ст. 43, ч.ч. 1, 2 ст. 182 ЦПК України, не були позбавлені права звернутись до суду з клопотанням про призначення по справі судової автотоварознавчої експертизи.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які заяви чи клопотання відповідача ОСОБА_1 про призначення по справі судової автотоварознавчої експертизи.

Суд, в ході судового розгляду неодноразово звертав увагу на те, що доказування в цивільному процесі ґрунтується на чітко визначених ст. 76 ЦПК України засобах, зокрема, висновками експертів. В той час як заперечення ОСОБА_1 та його представника ґрунтуються виключно на припущеннях та власному трактуванні розміру заподіяних збитків, а тому не можуть мати правового значення для вирішення спору.

Додатково слід відзначити про те, що доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_1 не був попереджений позивачем про огляд пошкодженого транспортного засобу та з ним не узгоджувався розмір шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 не надано жодних доказів, які б підтверджували його наміри бути присутнім під час огляду пошкодженого транспортного засобу та визначенні розміру шкоди.

При цьому позивач посилається на те, що досудову претензію, яка була надіслана ОСОБА_1 , той проігнорував.

Підсумовуючи суд відзначає, що відповідач не навів обґрунтованих заперечень щодо невідповідності вартості зазначених у калькуляції ремонтних робіт та існуючим на час проведення калькуляції цінам, що є обов`язком сторін згідно із засадами змагальності цивільного процесу. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відтак доводи про те, що виплачена позивачем сума страхового відшкодування є завищеною є безпідставними, оскільки виплата страхового відшкодування здійснена у розмірі, обрахованому відповідно до умов договору добровільного страхування.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

З огляду на викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та стягнути з АТ «Страхова компанія «Мега-Гарант» на користь ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» страхове відшкодування в розмірі 130000,00 грн., а з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» 62685,97 грн. як відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідачів на користь позивача в сукупності підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2890,29,90 грн., а саме з АТ «Страхова компанія «Мега-Гарант» 1949,78 грн. (67,46 %), з ОСОБА_1 940,51 грн. (32,54 %).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 263-265, 279, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 15, 22, 979, 980, 988, 990, 993, 1166, 1167, 1187, 1188, 1191, 1192, 1194 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» страхове відшкодування в розмірі 130000,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на відшкодування завданих збитків суму в розмірі 62685,97 гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» 1949,78 гривень судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» 940,51 гривень судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Позивач: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (04053, вул. Січових Стрільців, 40, м. Київ, ).

Представник позивача: Усенко Анатолій миколайович (04112, вул. Ж.Жабаєва, м. Київ).

Відповідач 1: Акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега-Гарант» (61057, вул. Донця-Захаржевського, 6/8, м. Харків, ).

Відповідач 2: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ).

Повне рішення складено 06.04.2023 року.

Суддя А.М.Заболотний