РІШЕННЯ

Іменем України

06.04.2023 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді - Мартинишин М.О.

з участю секретаря судового засідання Оверко Я.Б.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_1

представник відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в якому просить зобов`язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні приміщенням мезоніну житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: забезпечити безперешкодний доступ до приміщення під літерою 1-11; забезпечити безперешкодний доступ до приміщення під літерою 1-10 для встановлення опалення в кімнату під літерою 1-11; усунути перешкоди в користуванні спільною кухнею, ванною та туалетом, а також літньою кухнею.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що їй та відповідачу ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належать порівну відокремлені приміщення мезоніну у будинку АДРЕСА_1 , які становлять частки цього будинку та складаються із кухні площею 9,9 кв.м. (літ. 1-9), кімнати площею 13,1 кв.м. (літ.1-10), кімнати площею 12,8 кв.м. (літ.1-11), кімнати площею 6,3 кв.м. (літ.1-12), ванни площею 5,4 кв.м. (літ.1-12), де проживають п`ятеро осіб: позивач, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та їхні діти. Однак, відповідачі чинять перешкоди у користуванні спільним майном, зокрема не допускають в житлове приміщення, позбавили опалення перекривши доступ теплоносія в кімнату площею 12,8 кв.м. (літ.1-11), заволоділи подвір`ям та літньою кухнею, закрили доступ до приладу опалення і підігріву води. Вважає своє майнове право порушеним, що підлягає захисту у спосіб усунення перешкод у користуванні спільним майном.

Ухвалою судді від 28.08.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

26.06.2022 року від відповідачів на адресу суду надійшов відзив, в якому просять відмовити у позові з підстав того, що позивач не вперше звертається в суд з подібним позовом, штучно намагаючись створити докази відповідних перешкод. Зазначають, що позивач викравши зв`язку ключів, змусила замінити замки, а в поліції звинуватила відповідачів в самоправстві. Незважаючи, що одноосібно користується ізольованою кімнатою площею 12,8 кв.м. та кладовою, маючи доступ до усіх комунальних вигод, позивач все рівно вимагає доступу до цього приміщення та прохідної кімнати під літ.1-10, якою і так користується, проживаючи в кімнаті під літ.1-11. За останні 10 років позивач прожила у спільній квартирі неповні 2 роки. Поламала газовий котел та не сплачує комунальні послуги. Готові замінити батареї обігріву кімнати позивача та подати туди тепло у разі оплати останньою таких послуг. Відмовляється брати участь у фінансуванні ремонту покрівлі та несучих конструкцій, які перебувають в аварійному стані. Позивач безпідставно звинувачує у самогоноварінні, що начебто перешкоджає користуватись спільною кухнею. Зважаючи, що спільне користування квартирою стає дедалі неможливим (нестерпним), відповідачі готові сплатити позивачу реальну вартість її частки за мінусом вартості зроблених поліпшень.

Ухвалою суду від 29.11.2022 року закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, аналогічних викладеним у позовній заяві, просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 , яка є і представником ОСОБА_3 (а.с.231) та її представник ОСОБА_2 позов заперечили, надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві, просили відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, разом з тим в матеріалах справи міститься клопотання останнього (а.с.183) про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyyv. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Частинами першою та другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною другою статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

За змістом ч.1 та ч.4 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ч.3 ст.357 ЦК України).

Відповідно до положень частини 1, 2 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно з частиною другою статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Будь-який власник або інша особа, яка на відповідній правовій підставі користується житловим чи нежитловим приміщенням, не наділяється абсолютним правом вирішувати порядок використання (переобладнання, перепланування тощо) місць загального користування чи на власний розсуд обмежувати інших співвласників у цьому.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2021 року у справі №725/2131/19 (провадження № 61-373св20), від 30 січня 2019 року у справі №725/349/15-ц (провадження № 61-31424вс18), від 27 листопада 2019 року у справі №463/3792/16-ц (провадження № 61-13342св18).

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 1/8 житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 150,4 кв.м., який складається зі семи кімнат та двох кухонь, і до якого відносяться: сарай, ворота хвіртка, огорожа, замощення. Дана обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.10.2015 року №46637899, сформованим нотаріусом Бобеляк Т.В., П`ята львівська державна нотаріальна контора (а.с.8-9).

Дане право власності позивача виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №4-1408, виданого 13.10.2015 року державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Бобеляк Т.В.(а.с.10).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом №4-1408 позивач ОСОБА_1 успадкувала 1/2 частку майна ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і якій належало 1/4 частки житлового будинку з належними до неї надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Іншу 1/2 частку цього спадкового майна успадкувала відповідач ОСОБА_1 .

Як стверджує позивач та не заперечують відповідачі, до складу належної ОСОБА_1 та ОСОБА_1 1/4 частки цього будинку входять приміщення мезоніну (мансарди): кухня площею 9,9 кв.м., на технічному паспорті будинку АДРЕСА_1 від 07.03.2007 року (а.с.13-20) позначена літ.1-9; житлової кімнати площею 13,1 кв.м., позначеної літ.1-10; житлової кімнати площею 12,8 кв.м., позначеної літ.1-11; житлової кімнати площею 6,3 кв.м., позначеної літ.1-12; ванни площею 5,4 кв.м., позначеної літ.1-13. Загальна площа приміщень мезоніну, згідно з технічним паспортом, становить 47,5 кв.м.

При цьому, як вбачається з технічного паспорту будинку АДРЕСА_1 від 07.03.2007 року, через кімнату площею 13,1 кв.м., позначену літ.1-10, забезпечується доступ до кімнати площею 12,8 кв.м., позначеної літ.1-11.

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і реєстрацію №886, виданої 27.03.2020 року позивачу Львівським комунальним підприємством «Магістральне», в квартирі зареєстровано 5 осіб: ОСОБА_1 (донька власника), ОСОБА_1 (донька власника), ОСОБА_9 (онука власника), ОСОБА_3 (зять власника), ОСОБА_10 (онука власника).

З огляду на наведені обставини слід дійти висновку, що приміщення ванної площею 5,4 кв.м. (літ.1-13), кухні площею 9,9 кв.м. (літ.1-9), а також кімнати площею 13,1 кв.м. (літ.1-10) перебувають у спільному користування осіб, які володіють приміщеннями мезоніну у будинку АДРЕСА_1 .

Надані сторонами докази понесених витрат на утримання спірного майна суд в порядку вимог ч.4 ст.77 ЦПК України не бере до розгляду, оскільки такі не стосуються предмета доказування.

Клопотання відповідача ОСОБА_1 від 15.02.2023 року про закриття провадження у даній справі на підставі пунктів 1 та 2 ч.1 ст.255 ЦПК України (а.с.224) не підлягає задоволенню, оскільки матеріалами справи не підтверджується обставин того, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а відповідач не надав суду жодних належних доказів відсутності предмета спору.

Позивачка станом на сьогодніший день не має доступу до спільних приміщень житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні такими, що підтверджується поданими письмовими заявами до правоохоронних органів від 31.10.2014 року, від 25.08.2015 року, від 12.06.2020 року, від 15.12.2021 року відповіддю Франківського відділу поліції ГУ НП у Львівській області від 15.06.2020 року вих.№1455/41/01/06-20 та долученими фотографіями(а.с.22, 24-25, 27-32, 60-61).

Водночас позиція позивача також підтверджується у судовому засіданні поясненнями свідка ОСОБА_4 та долученою письмовою заявою свідка ОСОБА_11 від 26.10.2022 року(а.с.195), якими стверджено, що з боку відповідачів позивачу чиняться перешкоди в користуванні приміщенням у житлового будинку АДРЕСА_1 . Суд вважає, що такі пояснення свідків є логічними, вірними та підтверджуються іншими матеріалами справи.

Натомість суд не бере до уваги поясненням свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , оскільки їх надані пояснення суду щодо покращення та здійснення відповідачем ремонтних робіт у житловому будинку АДРЕСА_1 не стосуються предмета доказування, а отже не мають будь-якого відношення до позову.

Крім цього, допитані свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_5 є друзями відповідачки, а ОСОБА_6 сват відповідача, а тому зацікавленими особами.

Отже, матеріалами справи та поясненнями її учасників та поясненнями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_11 дійсно підтверджується, що ОСОБА_1 з боку відповідачів чиняться перешкоди в користуванні приміщеннями кімнати площею 13,1 кв.м. (літ.1-10) для безперешкодного доступу до кімнати площею 12,8 кв.м. (літ.1-11), кухнею, ванною та іншого майна, що перебуває у спільному користуванні сторін.

При цьому, суд вважає, що заперечення відповідачів та представника по даній справі є необґрунтовані, оскільки вони не надали належних, достатніх та допустимих доказів на спростування позову

Відтак, не заслуговують на увагу доводи відповідачів та представника відповідача, що позивач не довела заявлені у справі вимоги, зокрема, що відповідачі перешкоджають їй у користуванні спірним майном.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За таких обставин, слід дійти висновку про необхідність захисту порушеного права позивача щодо користування спільними приміщеннями.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, враховуючи наявність у позивача права спільної часткової власності відносно спірних приміщень та перешкодами в користуванні ними, які не пов`язані з позбавленням володіння останнього, суд дійшов висновку, щодо необхідності задоволення позову у повному обсязі, оскільки обставини, на які посилається позивач як на підставу заявленого позову, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи.

Згідно з ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, у даній справі позовні вимоги задоволено, тому судовий збір покладається на відповідачів, тому слід стягнути з відповідачів на користь позивача у розмірі по 454 гривень судового збору з кожного.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 76, 77, 79, 80, 83, 95, 141, 223, 247, 259, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України -

в и р і ш и в:

позов задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні приміщенням мезоніну житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: забезпечити її безперешкодний доступ до приміщення під літерою 1-11 та доступ до приміщення під літерою 1-10 для відновлення опалення в кімнаті під літерою 1-11, а також в користуванні спільною кухнею, ванною, туалетом та літньою кухнею в цьому будинку.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 454 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 454 гривень.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Дата складення повного судового рішення 17.04.2023 року.

Суддя Мартинишин М.О.