Справа № 523/4463/23
Провадження №2/523/2740/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" квітня 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.,

за участю секретаря - Славинського А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби в м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування арешту,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просить зняти арешти з 1/3 частик квартири АДРЕСА_1 , який був накладений Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, постановою б/н від 10.04.2009 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є власником 1/3 частики вказаної вище квартири. З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що на належну йому частку квартири у 2009р. був накладений арешт постановою державного виконавця від 10.04.2009р. Проте, у межах якого виконавчого провадження та за заявою якого стягувача був накладений такий арешт позивачу не відомо та про це його не було повідомлено на його запити, ані відповідачем, ані Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. На думку позивача наявність такого арешту порушує його права на розпорядження власністю. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.

Ухвалою судді 20.03.2023р. позовна заява була прийнята та було відкрито спрощене позовне провадження з викликом (повідомленням) сторін.

04.04.2023р. від державного виконавця першого Суворовського відділу державної виконавчої служби в м. Одеса Тріфонова О.Ю. до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на відкриті виконавчі провадження, за якими ОСОБА_1 є боржником та на сьогодні не виконав виконавчі документи у повному обсязі.

31.03.2023р. до суду надійшла відповідь на відзив, в якому представник позивача просить не приймати до уваги доводи викладені державним виконавцем, посилаючись на їхню безпідставність.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився. Від його представника адвоката Яресько Т.В. надійшла заява про підтримання позовних вимог та розгляд за їх відсутності.

Перший Суворовський відділу державної виконавчої служби в м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не забезпечив участі свого представника у судовому засіданні. Про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином.

Неявка сторін не перешкоджає розгляду справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них відносини, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В силу ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 318 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Постановою Пленуму ВССУ від 03.06.2016р. № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу (частина третя статті 154 ЦПК). При цьому із заявою про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору (частина четверта статті 154 ЦПК). Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (стаття 60 Закону про виконавче провадження).

У рішенні суду про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту суд зазначає про скасування заходів забезпечення позову, які оскаржуються (пункт 8 частини першої статті 214 ЦПК).

Згідно ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідачами у таких спорах є стягувачі та боржники, між якими існують відносини з приводу звернення стягнення на спірне майно в рахунок погашення боргу.

Так, з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради від 24.04.2007р. є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру обтяжень нерухомого майна, на належну ОСОБА_1 частку квартири постановою державного виконавця Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 10.04.2009р. був накладений арешт, який на сьогодні не скасований. При цьому представлений витяг не мітить будь-яких відомостей про номер виконавчого провадження у межах якого було накладено арешт державним виконавцем. Не містить витяг і відомостей про стягувача, за заявою якого було накладено арешт.

Відповідно до відповідей Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби в м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 09.12.2022р., згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження, відомості щодо накладання арешту на 1/3 частку квартири на підставі постанови від 10.04.2009р. відсутні.

Також судом встановлено, що на виконанні у відповідача перебувають виконавчі провадження:

судовий наказ, виданий Суворовським районним судом м. Одеси від 15.07.2016р. (справа №523/6188/16-ц) про стягнення з ОСОБА_1 на користь КП «Теплопостачання м. Одеси » боргу у розмірі 19597,72грн.;

постанова державного виконавця від 05.03.2020р. по виконавчому провадженню № 61505032 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 43897,26грн. та 1789,81дол. США;

постанова державного виконавця від 05.03.2020р. по виконавчому провадженню № 61503742 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 20272,34грн.

За таких обставин даний спір про право цивільне, пов`язаний з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК, повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, оскільки відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 виступав стороною у виконавчому провадженні в межах якого державним виконавцем 10.04.2009р. був накладений арешт.

Суд зауважує, що застосування арешту майна, як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У даній правовій ситуації, за відсутності відомостей про виконавче провадження, виконавчого документу, стягувача тощо та за наявності накладеного арешту на належне ОСОБА_1 майно унеможливлює у подальшому здійснення належного захисту майнових прав останнього щодо зняття арешту з його майна, оскільки чинне законодавство не регулює питання зняття обтяжень з майна накладеного державним виконавцем та за відсутності відомостей про подальшу долю виконавчого документу.

При цьому суд враховує те, що наявність протягом тривалого часу (майже 14 років) нескасованого арешту на майно ОСОБА_1 , за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Зважаючи на викладене, приймаючи до уваги встановлені судом фактичні обставини по справі, приймаючи до уваги, що об`єкт нерухомості 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 , втім має обтяження арештом, що повною мірою не дозволяє останньому реалізувати своє право власності на вказане нерухоме майно, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають задоволенню у повному обсязі.

Суд не приймає до уваги заперечення державного виконавця Першого Суворовського відділу ДВС у м. Одесі, так як наявність боргових зобов`язань у ОСОБА_1 за іншими виконавчими провадженнями, жодним чином не може впливати на обсяг прав та охоронюваних законом інтересів позивача на реалізацію його права розпорядитися об`єктом нерухомості по нескасованому арешту від 10.04.2009р. При цьому, державний виконавець не обмежений у накладенні арешту на належне боржнику майно, під час виконання виконавчих документів у яких ОСОБА_1 є боржником.

Керуючись ст.ст. 12,13,76,259,263-265,268, 279 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Зняти арешти з 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер обтяження 8634312, зареєстрованого 10.04.2009р. за № 8634312 Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, на підставі постанови б/н від 10.04.2009р., виданою Першим Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

Після набрання рішенням суду законної сили, рішення є підставою для виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомостей про накладання арешту на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , реєстраційний номер обтяження: 8634312, зареєстрованого 10.04.2009р. за №8634312 Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, на підставі постанови б/н від 10.04.2009р., виданою Першим Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду, через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 17 квітня 2023р.

Суддя