Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/919/23
Провадження №: 2/332/566/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2023 р.

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:

Головуючого судді - Марченко Н.В.,

при секретарі - Петракей Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Заводського районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Штець Ольги Олегівни до ПАТ "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" про визнання незаконним та скасування наказу про відміну виплати середнього заробітку та стягнення середнього заробітку за час даної невиплати..

ВСТАНОВИВ:

Позивач в особі представника - адвоката Штець Ольги Олегівни звернувся до суду з позовом до ПАТ "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" про визнання незаконним та скасування наказу про відміну виплати середнього заробітку та стягнення середнього заробітку за час даної невиплати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він перебуває у трудових відносинах ПАТ "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь". З 10.12.2020 року позивач перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 . Наказом генерального директора ПАТ "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" № 454/1 від 19.07.2022 року «Про врегулювання трудових відносин з працівниками призваними на військову службу» припинено збереження середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду та забезпечено збереження місця роботи і посади за працівниками, призваними на військову службу під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, виключення зі стажу, що дає право на щорічну відпустку, періодів, коли працівники, призвані на військову службу, фактично не працювали, однак за ними зберігались місце роботи і посада. Позивач вважає наказ за яким йому припинено виплату середнього заробітку незаконним, просить його скасувати та зобовязати відповідача поновити середній заробіток з 19.07.2022 року по дату ухвалення судового рішення і стягнути з відповідача на його користь суму невиплаченого середнього заробітку за період з 19.07.2022 року по дату ухвалення судового рішення.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволені позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що з урахуванням внесених змін відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу запризовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації,на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів вособливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, у яких вони працювали начас призову, укладання контракту. Таким працівникам здійснюється виплатагрошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповіднодо Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" Тобто, з 19.07.2022 року у ПАТ "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" відсутній обов`язок виплачувати середній заробіток ОСОБА_1 , оскільки за такими працівниками зберігається лише місце роботи і посада.

Посилання позивача на наказ ПАТ "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь"як підставу припинення йому виплати середнього заробітку з 19.07.2022 є помилковим, оскільки припинення збереження середньої заробітної плати пов`язано саме із скасуванням обов`язку, який виконувався на виконання приписів законодавства з метою дотримання встановлених вимог норм ч.3 ст.119 КЗпП України, а не на підставі наказу підприємства. На виконання вимог законодавства України щодо соціального захисту військовослужбовців ПАТ "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" зберігало за ОСОБА_1 місце роботи і заробітну плату.

Представником позивача надано відповідь на відзив, в якому він заперечує проти доводів представника позивача, зазначаючи про незаконність припинення виплати середнього заробітку позивачу.

Позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав вказаних у позові.

Представник відповідача, в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, надав пояснення аналогічним , які вказані у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, встановивши факти та відповідні правовідносини, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з нижченаведених підстав.

Судом встановлено та не заперечується сторонами , що позивач працевлаштований ПАТ "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь". З 10.12.2020 року позивач перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується в матеріалах справи копією довідки № 1554 від 12.12.2022 року (а.с.15). Наказом генерального директора ПАТ "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" № 454/1 від 19.07.2022 року «Про врегулювання трудових відносин з працівниками призваними на військову службу» припинено збереження середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду та забезпечено збереження місця роботи і посади за працівниками, призваними на військову службу під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, виключення зі стажу, що дає право на щорічну відпустку, періодів, коли працівники, призвані на військову службу, фактично не працювали, однак за ними зберігались місце роботи і посада щодо всіх працівників підприємства, зокрема, і відносно ОСОБА_1 (а.с.14).

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Проте, 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни у частину третю статті 119 Кодексу законів про працю України та слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Таким чином, з набранням даного закону чинності передбачено зупинення нарахування та виплати середнього заробітку працівникам, які увільнені від роботи на підставі частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України.

На даний час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

У рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також надав роз`яснення порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього.

Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави, тобто кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва, проте відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював свою позицію стосовно питання зміни обсягів та розмірів різних соціальних виплат, пенсій тощо.

У рішенні від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 (пункт 5) Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг встановлюються державою з урахуванням її фінансових можливостей. Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував положення актів міжнародного права.

Конституційний Суд України в рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 визначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. У даному рішенні Конституційний Суд спирається на Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, який встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 зазначено, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права».

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Таким чином, одним з основних принципів, який застосовується державою для реалізації конституційного права на соціальний захист, є принцип збалансованості та пропорційності між фінансовими можливостями держави, які визначаються, у першу чергу, внутрішнім законодавством держави, що враховує, зокрема, зовнішньо та внутрішньо економічні і політичні чинники.

На цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

З наведеного вбачається висновок, що положення ч. 3 ст. 119 КзпП України, у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом №2352-ІХ. Починаючи з 19 липня 2022 року, відповідач був позбавлений права зберігати за позивачем середній заробіток, оскільки відповідні положення ч. 3 ст. 119 КзпП України були вилучені.

При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог Закону.

Крім того, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ не містить положень щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності.

Щодо співмірності втручання в права позивача застосуванням положень Закону, відповідно до якого діяв відповідач, і, як наслідок - погіршення матеріального становища позивача , яке полягає у не отриманні позивачем середнього заробітку суд зазначає наступне.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Пунктом 1 вказаної постанови установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Таким чином позивачу, який перебуває на військовій службі, щомісячно виплачується винагорода, отже підстави для висновку про те, що у зв`язку із застосуванням відповідачем вимог Закону № 2352-ІХ значно погіршилось становище позивача відсутні.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ не містить положень щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов до висновку про те, що в даному випадку відповідач діє відповідно до вимог чинного законодавства.

Припинення збереження (виплати) середнього заробітку та припинення зарахування періоду знаходження позивача на військовій службі до стажу, що надає право на щорічну відпустку, не узгоджується з принципами верховенства права та правової визначеності відповідними діючими правовими нормами та судовою практикою, оскільки з часу набрання чинності Законом № 2352-ІХ раніше існуючі трудові правовідносини осіб, які призвані на військову службу, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. У зв`язку з цим із 19 липня 2022 року за такими особами не зберігається середній заробіток за місцем роботи на час проходження ними військової служби. Натомість їм виплачується грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі.

Посилання позивача на те, що оскільки правовідносини зі збереження заробітку на час військової служби виникли до 19 липня 2022 року, то Закон України № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» може застосовуватись лише на перспективу, тобто до осіб, що призиваються на службу після набрання ним чинності суд вважає безпідставними, оскільки статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами статті 5 Цивільного кодексу України, згідно яких акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, саме з 19 липня 2022 року законодавчо врегульовано питання виплат грошового забезпечення військовослужбовцям, які мають здійснюватися за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тому на роботодавця не покладається обов`язок по збереженню та виплаті середнього заробітку за особами, визначеними в ч.3 ст.119 КЗпП України.

При цьому Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ не містить положень щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності.

Посилання позивача на те, що у зв`язку з тим, що право на збереження середнього заробітку за період виконання державних обов`язків (мобілізація) у позивача виникло до набрання чинності Законом № 2352-ІХ, то його норми в силу ст.58 Конституції України не підлягають застосуванню до позивача, оскільки їх застосування фактично призвело до зворотної дії у часі закону, який суттєво погіршує соціальне становище позивача, оскільки до 19 липня 2022 року позивач мав право на отримання винагороди як військовослужбовець і заробітної плати, натомість після 19 липня 2022 року отримує лише винагороду як військовослужбовець, так як суспільні відносини не є сталими та постійно еволюціонують, потребуючи постійної зміни у їх правовому регулюванні. Тому норму ст.58 Конституції України не можна розуміти в тому сенсі, що новими законами не можливе скасування чи погіршення прав та соціальних чи трудових гарантій громадян.

У даному випадку відсутність ретроспективної дії закону полягає у відсутності у особи обов`язку повернути всі отримані до змін у законодавстві матеріальні блага, з використанням гарантій після їх скасування у встановленому чинним законодавством порядку.

При цьому позивачу, який перебуває на військовій службі, щомісячно виплачується винагорода, отже підстави для висновку про те, що у зв`язку із застосуванням відповідачем вимог Закону № 2352-ІХ значно погіршилось становище позивача відсутні.

За таких підстав, у задоволені позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 263-265, 268 ЦПК України

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Штець Ольги Олегівни до ПАТ "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" про визнання незаконним та скасування наказу про відміну виплати середнього заробітку та стягнення середнього заробітку за час даної невиплати- відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 21.04.2023 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Н.В.Марченко