Номер провадження: 22-ц/813/1812/23
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , адвоката Крайнюкова Максима Миколайовича на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 08 липня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Бондара В.Я., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстрації місця проживання у житловій квартирі,

встановив:

16.07.2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду в інтересах малолітньої ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила суд:

- усунути перешкоди у користуванні кв. АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , шляхом виселення ОСОБА_3 із вказаного житлового приміщення без надання іншого;

- визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування кв. АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 .

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 вселився у спірну квартиру як рідний брат ОСОБА_2 та залишився там проживати. Наразі, ОСОБА_3 не приймає участі в утриманні квартири, чим спричиняє в квартирі антисанітарію та дозволяє там проживати стороннім особам, а також обмежує можливість доступу до квартири малолітньої ОСОБА_2 . Оскільки відповідач на зауваження не реагує, ОСОБА_1 як її опікун, вимушена звернутися до суду з даним позовом, в інтересах неповнолітньої власниці зазначеної квартири ОСОБА_2 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 були залишені без задоволення (а.с.142-144).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , адвокат Крайнюков М.М. ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2021 року, ухвалення нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с. 147-156).

Вирішуючи питання про слухання справи у відсутність її учасників, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, призначеного на 28.06.2023 року, на 15.00 годин, у тому числі позивачка ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 через свого представника адвоката Крайнюкова М.М., та відповідач ОСОБА_3 через свого представника адвоката Андрєєва В.М., а також в порядку ч. 1 ст. 131 ЦПК України, оскільки за зареєстрованим місцем свого проживання, відсутні (а.с. 203-210).

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

У зв`язку з вищевикладеним та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, а тому дана постанова прийнята 28.06.2023 року, а датована 06.07.2023 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше ніж півтора року (а.с. 170), колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що жоден із учасників справи не позбавлені можливості прийняти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції за межами приміщення суду, в порядку, передбаченому ст. 212 ЦПК України, однак цим правом не скористались.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 16 лютого 2017 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті своєї матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частину майна, яке складається з квартири АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 72,9 кв.м, у тому числі житловою площею 44,4 кв.м.

Крім того, ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину по закону після смерті своєї матері ОСОБА_4 на 16/25 часток домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що в цілому складається з житлового будинку літ. А, загальною площею 177,6 кв.м., житловою площею 100,9 кв.м., сараїв літ. «Б», «З», вбиральні літ. «Д», гаражу літ. «Е», літньої кухні літ. «И» (а.с.27-30).

Розпорядженням Київської районної державної адміністрації Одеської міської ради від 10 листопада 2016 року № 717 опікуном неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , призначено її тітку - ОСОБА_1 (а.с.13-14).

03 травня 2017 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , опікуном якої є її тітка ОСОБА_1 , отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, після смерті своєї матері - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та яка була рідною сестрою ОСОБА_1 , на майно: яке складається з 1/2 частки квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , квартири АДРЕСА_4 (тридцять сім), яка в цілому складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 72,9 кв.м, у тому числі житловою площею 44,4 кв.м. В даному Свідоцтві зазначено про відмову ОСОБА_3 від своєї частики у спадщині після смерті його матері ОСОБА_5 (а.с.23).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2017 року та ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня 2018 року по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна й визнання права власності, проведено поділ спадкового майна та, зокрема, визнано право власності за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на житлову квартиру АДРЕСА_1 , яка складається із трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею - 72,9 кв.м., у тому числі житловою площею - 44,4 кв.м. (а.с.27-30).

Право власності на 16/25 часток домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що в цілому складається з житлового будинку літ. А, загальною площею 177,6 кв.м., житловою площею 100,9 кв.м., сараїв літ. «Б», «З», вбиральні літ. «Д» гаражу літ. «Е», літньої кухні літ. «И», визнано за позивачкою ОСОБА_1 .

Місцем реєстрації відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 15.08.1997 року є квартира АДРЕСА_1 , в якій він мешкає з моменту свого народження як син померлої ОСОБА_5 та брат теперішнього власника ОСОБА_2 , що підтверджено матеріалами справи і не заперечується учасниками справи.

Як було вказано вище, звертаючись до суду з позовом, позивачка ОСОБА_1 зазначила, що відповідач ОСОБА_3 створює перешкоди для користування ОСОБА_2 належною їй квартирою, а тому остання має право вимагати усунення цих перешкод.

Разом з тим, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що права члена сім`ї власника квартири передбачені ст. 405 ЦК України, за якою члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Крім того, суд вказав, що права та обов`язки членів сім`ї власника квартири передбачені також ст. 156 ЖК України, за якою, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

За змістом ст. 157 ЖК України члена сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частиною 1 ст. 116 ЖК України передбачено, що наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що доведений суду та підтверджений позивачкою факт постійного проживання відповідача, як члена сім`ї позивача, в квартирі АДРЕСА_1 , унеможливлює визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування даною квартирою, підстави для чого виникають лише у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік.

Що стосується усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, то суду не доведено наявності обставин, які зазначені в ч.1 ст. 116 ЖК України.

Крім того, суд правильно зазначив, що Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Так, ст. 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Крім того, відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

За змістом Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Згідно статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року, в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

При цьому суд правильно вказав, що аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в Постанові від 15.01.2020 року по справі № 754/613/18-ц.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (п. 63 рішення ЄСПЛ по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого судового рішення про те, що тривалий час проживання відповідача ОСОБА_3 в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним йому в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне його виселення з відповідного житла, відсутність у нього іншого житла, є невиправданим втручанням в його приватну сферу, порушенням прав на повагу до житла, що є недопустимим.

Крім того, слід зазначити, що вирішуючи питання про призначення малолітній ОСОБА_2 опікуна, в особі ОСОБА_1 , суд визначив місцем проживання малолітньої ОСОБА_2 разом з опікуном ОСОБА_6 за адресою її фактичного проживання АДРЕСА_5 , а не спірну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.14), а тому відповідач ОСОБА_3 не може створювати перешкоди для користування малолітньою ОСОБА_2 належною їй квартирою.

В свою чергу, місцем реєстрації відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 15.08.1997 року, тобто фактично від народження, є квартира АДРЕСА_1 , в якій він мешкає з моменту свого народження як син померлої ОСОБА_5 та брат теперішнього власника ОСОБА_2 , що підтверджено матеріалами справи.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , адвоката Крайнюкова Максима Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 08 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06.07.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький