ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 квітня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/9508/22

Головуючий у першій інстанції Коверзнев В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/540/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.,

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просило стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 13.04.2017 в розмірі 6 248,54 грн та судові витрати.

Позов обґрунтований тим, що 13.04.2017 ОСОБА_4 , з метою отримання банківських послуг, підписав з Банком анкету-заяву № б/н, чим підтвердив свою згоду на те, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ними договір про надання банківських послуг.

Позичальнику було відкрито кредитний рахунок та встановлено кредитний ліміт, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, який у подальшому збільшився до 8 000,00 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Станом на день смерті заборгованість позичальника за простроченим тілом кредиту становить 6 248,54 грн.

На підставі претензії банку нотаріальною конторою заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_4 .

Спадкоємцями ОСОБА_4 в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України є відповідачі, які на час відкриття спадщини постійно проживали разом з спадкодавцем, із заявами про прийняття або про відмову від спадщини вони до нотаріальної контори не звертались. Направлена банком на адресу відповідачів претензія ними не виконана.

Посилаючись на положення ст. 1282 ЦК України, банк просив стягнути з відповідачів як спадкоємців померлого позичальника залишок заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2023 року у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог, стягнути з відповідачів судові витрати.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що районний суд порушив норми матеріального і процесуального права та ухвалив рішення без повного, всебічного та об`єктивного дослідження усіх обставин справи.

Заявник уважає висновок суду про пропуск позивачем строку пред`явлення вимог до відповідачів як спадкоємців боржника ОСОБА_4 таким, що не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Указує на те, що відповідачі мали право подати заяву про прийняття або відмову від спадщини у строк з 15.05.2019 по 15.11.2019, проте, таких дій не вчинили та свідоцтво про право на спадщину не отримали, що свідчить про те, що, подавши 29.10.2021 претензію кредитора до нотаріальної контори, Банк не пропустив строк пред`явлення кредиторських вимог, встановлений ст. 1281 ЦК України.

Зазначає, що стаття 1291 ЦК не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредитора, пред`явлення вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса.

Відзив на апеляційну скаргу стороною відповідача не подано.

14.04.2023 представник позивача ОСОБА_5 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю з`явитись в судове засідання 18.04.2023 з підстав його перебування у відпустці.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Наведені представником позивача обставини в обґрунтування причин його неявки у судове засідання не можуть бути визнані судом поважними, адже не є об`єктивно непереборними. Позивач, як учасник судового процесу, не позбавлений права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Апеляційний суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Оскільки позивач належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, явка сторін не визнавалася обов`язковою судом апеляційної інстанції, поважність причин неявки представника позивача судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, апеляційний вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу по суті за відсутності представника позивача.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Апеляційний суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина 4 статті 376 Кодексу).

Частиною першою статті 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк пред`явлення вимог до відповідачів як спадкоємців боржника.

Однак з таким висновком районного суду не може погодитись апеляційний суд виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 13.04.2017 ОСОБА_4 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а. с. 19).

Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і погодився з його умовами та зобов`язувався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно самостійно знайомитися з їх змінами на сайті Приватбанку www.privatbank.ua.

На підставі анкети-заяви Банк надав позичальнику у користування кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який у подальшому збільшився до 8 000,00 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_4 (а. с. 18).

Відповідно до укладеного кредитного договору ОСОБА_4 видавались надані наступні кредитні картки: 1) карта «Універсальна» № НОМЕР_1 від 22.05.2016 терміном дії до 05/20; 2) карта «Універсальна» № НОМЕР_2 від 08.07.2017 терміном дії до 07/21 (а. с. 73).

З виписки по рахунку за договором № б/н вбачається, що ОСОБА_4 користувався кредитними коштами у період з травня 2017 року по 14 травня 2019 року (а. с. 14-17).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (а. с. 82).

При зверненні до суду з даним позовом у грудні 2022 року Банк визначив відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як спадкоємців померлого позичальника.

Згідно копій актових записів про смерть № 970 від 14.04.2022 та № 2066 від 27.05.2022, що надані на запит апеляційного суду, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що видані свідоцтва серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 , відповідно.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

З аналізу п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України вбачається, що правонаступників у справу можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи сталася вже після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

Відповідно до ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження.

У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини.

У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку.

Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

У ст. 26 ЦК України визначено, що усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки.

Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом.

Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом.

Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства.

Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

За змістом ч. 1 ст. 42, ст. 48 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

У ст. 46 ЦПК України визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Частиною першою ст. 47 ЦПК України передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Системний аналіз вказаних норм права, а також положень ч. 1, 2, 4 ст. 25, ч. 1 ст. 26 ЦК України та ч. 2 ст. 48 ЦПК України, дозволяє дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду відповідач фізична особа у справі має бути живою, мати цивільну процесуальну правосуб`єктність. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України).

При цьому норма ст. 255 ЦПК України є імперативною, тобто, за наявності підстав, визначених п. 1-8 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що у справі беруть участь відповідачі спадкоємці, які на час розгляду справи мають цивільну процесуальну правосуб`єктність і не заявляли клопотання про закриття провадження у справі.

Вказаний висновок узгоджується з принципом правової визначеності, на якому неодноразово наголошував у своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним й безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10.2010).

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20.06.2019 у справі № 185/998/16-ц.

Апеляційним судом встановлено, що на час пред`явлення Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» даного позову до суду (грудень 2022 року) відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 померли.

Таким чином, суд першої інстанції не повинен був відкривати провадження у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, оскільки Банк звернувся до суду з позовом до померлих осіб, а відкривши провадження у справі, мав його закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки чинним цивільним процесуальним законом не передбачено судового врегулювання спору з особою, яка на час звернення до суду померла.

На вказані норми закону суд першої інстанції уваги не звернув та помилково розглянув справу по суті позовних вимог про стягнення на користь Банку заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Зазначені порушення норм процесуального права відповідно до приписів ч. 1 ст. 377 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду із закриттям провадження у справі щодо відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

При вирішенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості апеляційний суд зважає на наступне.

Дізнавшись про смерть ОСОБА_4 АТ Комерційний банк «Приватбанк» 29.10.2021 направив до Першої Чернігівської державної нотаріальної контори претензію кредитора в порядку статті 1281 ЦК України, в якій просив повідомити чи заводилась спадкова справа після смерті боржника ОСОБА_4 ; включити кредиторські вимоги Банку в спадкову масу, про що зробити запис в книзі обліку спадкових справ; повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед Банком в розмірі 6 248,54 грн (а. с. 84).

Першою Чернігівською державною нотаріальною конторою листом від 05.11.2021 № 1236/02-14 повідомлено АТ КБ «Приватбанк» про те, що претензія до спадкоємців зареєстрована 04.11.2021 та заведено спадкову справу № 191/2021, спадкоємці за оформленням спадщини не звертались (а. с. 85).

18.11.2021 АТ Комерційний банк «Приватбанк» звертався з претензією до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_4 , в якій повідомив про наявну заборгованість померлого боржника перед Банком в розмірі 6248,54 грн та необхідність її погашення (а. с. 86).

Станом на день розгляду справи апеляційним судом інформація про власника квартири АДРЕСА_1 (місце реєстрації померлого ОСОБА_4 та відповідачки ОСОБА_1 ) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, відсутня.

Із відповіді Комунального підприємства «Чернігівське МБТІ» від 20.03.2023 № 101, наданої на запит Чернігівського апеляційного суду, вбачається, що згідно матеріалів архівних даних станом на 31.12.2012 в м. Чернігові Комунальним підприємством «Чернігівське МБТІ» Чернігівської обласної ради право власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 , не зареєстровано.

Звертаючись із даним позовом Банк зазначав, що спадкоємцями, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є, ОСОБА_1 та померлі на час звернення до суду ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Вказана обставина підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідачів, де в якості адреси їх реєстрації зазначено квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 76-78).

За статтею 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника регламентуються приписами статей 1281 і 1282 ЦК України.

Згідно зі статтею 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За змістом наведених норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна особа не набуває статусу спадкоємця і, як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

Виникнення у спадкоємців у разі прийняття спадщини обов`язку сплатити заборгованість боржника узгоджується зі змістом статті 1218 ЦК України, яка визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Вказані положення законодавства забезпечують дотримання балансу прав та інтересів усіх учасників цих правовідносин. Зокрема, спадкоємець, приймаючи спадщину, реалізує свій майновий інтерес щодо набуття у власність спадкового майна, при цьому у нього виникає обов`язок сплатити заборгованість спадкодавця, проте виключно в межах вартості отриманого у спадщину майна. У свою чергу кредитор, укладаючи договори кредитування, може бути упевненим у сплаті йому заборгованості позичальника, у разі його смерті, за рахунок спадкового майна, яке прийняли спадкоємці боржника.

Такий принцип регулювання спірних правовідносин ґрунтується на засадах розумності, пропорційності і справедливості та виключає можливість необґрунтованого покладення на спадкоємців боржника обов`язку погасити борг у розмірі більшому, ніж вартість набутого ними майна, що призведе до безпідставного погіршення їх майнового стану у зв`язку з виконанням зобов`язання, стороною якого вони не є і згоди на укладення якого не надавали.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27.10.2021 у справі № 552/4892/19, від 09.11.2022 у справі № 295/15702/20.

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною першою ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Між тим, зазначені норми підлягали б до застосування за умови, що відповідачка є спадкоємцем боржника.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частинами п`ятою - сьомою статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також в інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 є спадкоємицею померлого ОСОБА_4 (за законом чи заповітом), прийняла спадщину після його смерті, а також, що вони постійно проживали за місцем своєї реєстрації на час відкриття спадщини.

Реєстрація місця проживання відповідачки ОСОБА_1 за адресою місця проживання позичальника ОСОБА_4 не є безумовним підтвердженням того, що вона є його спадкоємицею та фактично прийняла спадщину після його смерті.

Подібні висновки викладені в постанові Верховного суду від 27.02.2023 у справі № 572/1497/22.

Таким чином, Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» не надало доказів на підтвердження того, що відповідачка ОСОБА_1 є спадкоємицею померлого ОСОБА_4 , що вона прийняла спадщину після його смерті.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів уважає, що районний суд зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, проте, помилився щодо мотивів такої відмови.

Отже, апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2023 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - скасуванню із закриттям провадження у справі щодо вказаних відповідачів, а в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. 255 ч. 1 п. 1, 367, 374, 376 ч. 1 п. 1, 4, ч. 4, 377 ч. 1, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2023 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - скасувати.

Провадження у справі за позовними вимогами Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - закрити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2023 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 квітня 2023 року.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: Н.В.Висоцька

О.І.Онищенко