Дата документу 27.06.2023 Справа № 335/9371/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/9371/21 Головуючий у 1 інстанції: Апаллонова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/905/23 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

секретар: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Довіра та Гарантія» на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Пшець Олександра Вікторовича до Товариства з обмеженою відповідальністю «2х2 Фінанс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Довіра та Гарантія», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Денис Михайлович про визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації прав власності, визнання право власності на майно,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Пшець О.В. звернулась до суду з позовом до ТОВ «2х2 Фінанс», ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Д.М. про визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації прав власності, визнання право власності на майно.

В обґрунтування позову зазначала, що вона є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 22 серпня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 2710. 22 червня 2011 року між ПАТ «Український Професійний Банк» (далі - ПАТ «УПБ») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №439. 22 червня 2011 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між нею та ПАТ «УПБ» було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савицькою О.В., який зареєстровано в реєстрі за № 642, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час підписання іпотечного договору ПАТ «УПБ» взяв оригінал договору купівлі-продажу від 22 серпня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №2710, та технічний паспорт на квартиру, хоча жодним пунктом іпотечного договору такі повноваження первинного іпотекодержателя не зафіксовані.

23 березня 2016 року, ОСОБА_1 довелось взяти дублікат договору купівлі-продажу від 22 серпня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №2710, який має силу оригіналу, виданий 23 березня 2016 року, приватним нотаріусом ЗМНО, ОСОБА_2 , за №328.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у справі № 335/15235/14 від 18 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07 жовтня 2015 року та постановою Верховного Суду від 18 липня 2018 року, у задоволенні позову ПАТ «УПБ» про визнання права власності на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку відмовлено. Підставою для відмови у задоволенні позову стало, зокрема, ненадання банком документів на підтвердження реальної вартості квартири, а наданий банком звіт про оцінку майна визнано неналежним доказом реальної вартості квартири, оскільки він не відповідав дійсній вартості квартири. Крім того, загальна сума заборгованості визнана судом невимірною з вартістю квартири, що є предметом іпотеки.

Під час розгляду вказаної справи стало відомо, що ПАТ «УПБ» направляв вимогу про усунення порушень №01-10/3007 від 28 жовтня 2013 року, згідно з якою станом на 28 жовтня 2013 року заборгованість перед ПАТ «УКБ» склала 102763,83 грн. Згідно з договором відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за кредитним договором № 43 від 21 червня 2018 року та договором про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за іпотечним договором № 43/1 від 21 червня 2018 року ПАТ «УПБ» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Грошової С.В. передало право вимоги на користь ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ». Згідно з розділом 4 договору № 43 від 21 червня 2018 року, ціна договору склала 42413,40 грн. Відповідно до додатку № 1 до Договору № 43 від 21 червня 2018 року загальна сума права вимоги складала всього 427669,94 грн. 25 липня 2021 року в дверях свої квартири вона знайшла копію Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 259869001, від 03 червня 2021 року, згідно з яким їй стало відомо, що 03 червня 2021 року право власності на квартиру ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , - зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за ТОВ «2X2 ФІНАНС» на підставі договору купівлі-продажу квартири серія та номер 125, виданий 03 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М., підстава для внесення запису: рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Д.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 58540558 від 03 червня 2021 року, номер запису про право власності 42312680.

Оскільки виявилось, що право власності на її квартиру зареєстровано за ТОВ «2X2 ФІНАНС» на підставі оформлення вищезазначеного договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 вважає, що його укладено незаконно, право власності на квартиру зареєстровано без достатніх правових підстав, отже, договір купівлі-продажу квартири серія та номер 125, виданий 03 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. має бути визнаний недійсним. На думку позивача, незаконними діями ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», ТОВ «2X2 ФІНАНС» та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Д.М. незаконно порушено право приватної власності позивача, гарантоване ст.41 Конституції України.

На підставі означених обставин, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 58,78 кв. м., житловою площею 42,39 кв. м., що був укладений 03 червня 2021 року між ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» (та ТОВ «2X2 ФІНАНС», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М.;

- скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, винесене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. від 03 червня 2021 року, індексний номер 58540558 від 03.06.2021, номер запису про право власності 42312680 щодо проведення реєстрації права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , за ТОВ 2X2 ФІНАНС»;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 ;

- стягнути з ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» на її користь судові витрати.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 58,78 кв. м., житловою площею 42,39 кв. м., що був укладений 03 червня 2021 року між ТОВ «ФК«ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та ТОВ «2X2 ФІНАНС», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М.

Скасовано рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно винесене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. від 03 червня 2021 року, індексний номер 58540558 (час внесення 17:16:59) від 03 червня 2021 року, номер запису про право власності 42312680 щодо проведення реєстрації права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , за ТОВ «2X2 ФІНАНС» .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 11350 грн.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ТОВ ФК «Довіра та Гарантія» подалоапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2022 року та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» мало законні підстави для укладення оспорюваного договору купівлі-продажу та державної реєстрації прав на об`єкт іпотеки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Саланської І.Л. заперечує проти її доводів, просить залишити скаргу без задоволення, заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2022 року залишити без змін.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 23 червня 2023 року задоволено клопотання представника ТОВ «ФК Довіра та Гарантія» Воронкова О.М. про його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, розгляд апеляційної скарги вирішено провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів представником ТОВ «ФК Довіра та Гарантія» Воронковим О.М. Попереджено представника ТОВ «ФК Довіра та Гарантія» Воронкова О.М., що відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України, ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку, тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Саланська І.Л. заперечувала проти задоволення скарги, оскаржуване рішення просила залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (т. 2, а.с. 197, 198, 202, 211). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до довідки секретаря судового засідання Остащенко О.В. відеоконференцзв`язок у цивільній справі з представником ТОВ «ФК Довіра та Гарантія» Воронковим О.М. не відбувся внаслідок не виконання підключення представником ТОВ «ФК Довіра та Гарантія» Воронковим О.М. з невстановлених технічних причин. На телефонні дзвінки, за номером, вказаним у клопотанні про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції: 096-672-34-89, ОСОБА_3 не відповідав. (т. 2, а.с. 225).

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 22 серпня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №2710. На підставі рішення міської ради №15 від 19 лютого 2016 року проспект Леніна в місті Запоріжжі було перейменовано на проспект Соборний.

22 червня 2011 року між ПАТ «УПБ» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 439.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та ПАТ «УПБ» 22 червня 2011 року було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савицькою О.В., який зареєстровано в реєстрі за №642, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час підписання іпотечного договору ПАТ «УПБ» взяв оригінал договору купівлі-продажу від 22.08.2002, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №2710, та технічний паспорт на квартиру, хоча жодним пунктом іпотечного договору такі повноваження первинного іпотекодержателя не зафіксовані. Пізніше, 23.03.2016, ОСОБА_1 довелось взяти дублікат договору купівлі-продажу від 22.08.2002, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №2710, який має силу оригіналу, видано 23.03.2016, приватним нотаріусом ЗМНО Чорненькою О.М., за р.№328.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя по справі № 335/15235/14 від 18.05.2015, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07.10.2015, у задоволенні позову ПАТ «УПБ» про визнання права власності на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку відмовлено. Підставою для відмови у задоволенні позову стало зокрема ненадання банком документів на підтвердження реальної вартості квартири, а наданий банком звіт про оцінку майна визнано неналежним доказом реальної вартості квартири, оскільки звіт не відповідав дійсній вартості квартири. Крім того, загальна сума заборгованості визнана судом невимірною з вартістю квартири, що є предметом іпотеки. Постановою Верховного Суду від 18.07.2018 касаційну скаргу ПАТ «УПБ» залишено без задоволення, а рішення суду першої та апеляційної інстанції залишені без змін.

Під час розгляду цієї справи позивачу стало відомо, що ПАТ «УПБ» направляв вимогу про усунення порушень №01-10/3007 від 28.10.2013, згідно з якою станом на 28.10.2013 заборгованість перед ПАТ «УКБ» склала 102763,83 грн, з яких: 76666,76 грн - заборгованість по строковому кредиту, 13047,43 грн - заборгованість по простроченому кредиту; 1667,32 грн - заборгованість по строкових процентах; 10503,56 грн - заборгованість по прострочених процентах; 878,76 грн - заборгованість по пені.

Згідно з договором відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за кредитним договором №43 від 21.06.2018 та договором про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за іпотечним договором №43/1 від 21.06.2018 ПАТ «УПБ» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Грошової С.В. передало право вимоги на користь ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ». Згідно з розділом 4 договору № 43 від 21.06.2018, ціна договору склала 42413,40 грн відповідно до додатку №1 до Договору №43 від 21.06.2018 загальна сума права вимоги складала всього 427669,94 грн, з яких: 30000,28 грн - строкова основна сума заборгованості по кредиту; 59713,91 грн - прострочена основна сума заборгованості по кредиту; 1795,79 грн - прострочені нараховані проценти; 130530,42 грн - прострочені нараховані проценти; 205629,54 грн - пеня.

25.07.2021 ОСОБА_1 отримала копію Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 259869001, від 03.06.2021, з якого їй стало відомо, що 03.06.2021 право власності на квартиру ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за ТОВ ТОВ «2X2 ФІНАНС» на підставі договору купівлі-продажу квартири серія та номер 125, виданий 03.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М., підстава для внесення запису: рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Д.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 58540558 від 03.06.2021, номер запису про право власності - 42312680.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №242495939 від 01.02.2021 року щодо об`єкту нерухомого майна, квартири за адресою: АДРЕСА_1 , розділ «Актуальна інформація про право власності» містить запис про право власності №31808579 від 27.05.2019 року, згідно якого власником нерухомого майна є ОСОБА_1 . Підставою для державної реєстрації прав вказано дублікат договору купівлі-продажу, серія та номер: 2710, виданий 22.08.2002 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чорненькою О.М. (дублікат видано 23.03.2016 року р,№328), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

В інформаційній довідці від 01.02.2021 наявний запис про іпотеку №31809538 від 22.06.2011, запис внесено на підставі іпотечного договору №642 від 22.06.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савицькою О.В., де строк виконання основного зобов`язання 11.06.2021 р„ розмір основного зобов`язання 100 000,00 грн. Боржником вказано ОСОБА_1 , іпотекодержателем: ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», .

Крім того, в інформаційній довідці від 01.02.2021 наявний запис про державну реєстрацію обтяжень, зокрема номер запису про обтяження 31809481 від 22.06.2011 р., заборона на нерухоме майно, де обтяжувачем вказано ПАТ «Український професійний банк», , обтяжуються майно ОСОБА_1 на підставі іпотечного договору номер 642 від 22.06.2011 р.

Після укладення оскаржуваного договору 03.06.2021 року між ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та ТОВ «2x2 ФІНАНС», запис про реєстрацію обтяжень, заборон з реєстру вилучено, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №267503046 від 10.08.2021 року. Право власності зареєстроване за ТОВ «2X2 ФІНАНС», номер запису про право власності 42312680.

Відповідно до п.8 іпотечного договору від 22 червня 2011 року відомості про предмет іпотеки викладені у Витязі з Реєстру прав власності на нерухоме майно №30300785, виданого Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації від 15 червня 2011 року. Вартість предмету іпотеки відповідно до вищезазначеного Витягу становить 80 680 грн.

Відповідно до п.11 іпотечного договору від 22 червня 2011 року сторони оцінили предмет іпотеки в сумі 280 000 грн.

Також пунктом 11 іпотечного договору сторони погодили, що оціночна вартість предмета іпотеки є приблизною вартістю предмета іпотеки на момент передачі його в іпотеку. Реалізація предмета іпотеки в будь-якому випадку буде здійснюватись за цінами, що реально складуться на ринку нерухомості на момент його реалізації.

Згідно вимоги ТОВ «УКБ» (правонаступником якого є ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ») про усунення порушень від 28.10.2013 року вих.01- 10/3007, заборгованість складала 102 763,83 грн. Ця вимога стала підставою для звернення ПАТ «УКБ» до суду 23.12.2014 року із позовом у справі №335/15235/14, відтак право нараховувати проценти за кредитним договором припинилось 23.12.2014 року, оскільки, пред`явивши цей позов, кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, після чого у кредитора припинилось право нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та пеню.

Відповідно до звіту про оцінку ринкової вартості об`єкта житлової нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ринкова вартість квартири станом на 21.08.2021 року становить 1 279 291,00 (один мільйон двісті сімдесят дев`ять тисяч двісті дев`яносто одна) гривня.

Отже загальна сума заборгованості у 102 763,83 гри, є не співмірною з вартістю квартири в 1 279 291,00 грн.. що є предметом іпотеки.

Положенням статті 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч.1 ст. 35 Закону України «По іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотеко держатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки іпотекодержателем третій особі визначено статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Згідно ч.І ст.38 ЗУ «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іиотекодержатель зобов`язаний за ЗО днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір, У разі невиконання цієї умови іпотекоде- ржатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Згідно ч. 2 ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Так, суд першої інстанції правильно встановив, що ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» не погодило вартості об`єкта іпотеки, не була належним чином здійснена оцінку іпотечного майна, ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» здійснило продаж квартири ОСОБА_1 , вартість якої перевищує суму заборгованості (згідно з вимогою про усунення порушень №01-10/3007 від 28.10.2013) у 102763,83 грн. в 12 разів.

З комплексного аналізу положень ст. ст. 35, 38 ЗУ «Про іпотеку» вбачається, що оскільки таке повідомлення від ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» про намір укласти договір на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві в порядку ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодавець, ОСОБА_1 , не отримувала, не було належним чином здійснено оцінку іпотечного майна, не було погоджено з іпотекодавцем ціну продажу іпотечного майна, то продаж належного ОСОБА_1 майна є незаконним. Вказане є підставою для недійсності договору купівлі-продажу квартири від 03.06.2021, посвідченого за реєстровим номером 125 приватним нотаріусом КМНО Щелковим Д.М., яким право власності на квартиру зареєстровано за ТОВ «2X2 ФІНАНС», номер запису про право власності 42312680. Укладення договору купівлі-продажу квартири іпотекодержателем ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» на користь ТОВ «2X2 ФІНАНС» від 03.06.2021 є незаконним та підлягає визнанню недійсним, а майно, набуте за таким договором підлягає поверненню власнику шляхом визнання права власності на квартиру.

Згідно з ч. 7 ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю. Оскільки невідомо ціну продажу предмета іпотеки, за яку ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» продало об`єкт нерухомості, квартиру, на користь ТОВ «2X2 ФІНАНС», в той час як ринкова вартість квартири складає 1279291 грн, розмір основного зобов`язання -100000 грн. Невідома ні сума виручки від продажу предмета іпотеки, ні решта виручки. Решту виручки від продажу предмета іпотеки Товариством «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» ОСОБА_1 не повернуто.

Відповідно до ч. 8 ст.38 ЗУ «Про іпотеку» Іпотекодержатель, який реалізував предмет іпотеки, надсилає іпотекодавцю, боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки. Аналогічно, звіту про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки на адресу ОСОБА_4 не надходило, що свідчить про протиправність дій ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» щодо продажу майна, належного ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що договір купівлі-продажу є недійсний, оскільки його вчинено з порушенням закону, у зв`язку з чим його належить визнати недійсним.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Відповідно до чч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги стосовно того, що правовідносини, що були сформовані під час прийняття рішення у справі № 335/15235/14 не є преюдиційними та не повинні були братись до уваги під час ухвалення оскаржуваного рішення, оскільки відносини, що склались між первісним кредитором та ОСОБА_1 не є тотожними правовідносинам, що склались між новим кредитором та ОСОБА_1 у цій справі, колегія суддів не приймає з огляду на те, що скаржник жодним чином не спростував таких обставин та не підтвердив своїх доводів належними доказами.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст.205 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст.216 ЦК України, зокрема, ч. 1 ст.216 ЦК України вказано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч.5 ст.216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Згідно ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відтак наслідком визнання оскаржуваного договору купівлі-продажу нерухомого майна, є скасування запису про право власності на спірне майно за ГОВ «2X2 ФІНАНС» та визнання права власності за позивачем.

ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» застосувало спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодер жателем на підставі ст.38 ЗУ «Про іпотеку» та на підставі іпотечного застереження.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Д.М. здійснив державну реєстрацію права власності за договором купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за TOB «2Х» ФІНАНС» з порушенням законодавчо встановленої процедури реєстрації правочину.

Відповідно до ч.І ст.12 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Положеннями ст.36 ЗУ «Про іпотеку» закріплено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудо- вого врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Порядок посвідчення такого правочину встановлений Законом України «Про іпотеку» та Наказом Міністерства Юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 (зі змінами та доповненнями, далі - Порядок).

Відповідно до п.2.7 пункту 2 глави 2 розділу II Порядку, якщо рішенням суду або договором про задоволення вимог іпотекодержателя передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, посвідчення таких договорів здійснюється за загальними правилами посвідчення договорів відчуження.

Для посвідчення такого договору іпотекодержатель зобов`язаний за тридцять днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти такий договір. Іпотекодержатель має документально підтвердити нотаріусу, що він повідомив осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п.2.11 пункту 2 глави 2 розділу II Порядку, нотаріус має право посвідчити договір купівлі-продажу предмета іпотеки іншій особі за наявності відомостей про те, що інші особи, які мають зареєстровані в установленому законодавством порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, відмовились одержати надіслані на їх адресу повідомлення про намір продати предмет іпотеки. Про цю обставину повинна свідчити зроблена на зворотному повідомленні відмітка органу зв`язку.

Відповідно до п.2.13 пункту 2 глави 2 розділу II Порядку ціна продажу предмета іпотеки має бути встановлена за згодою між іпотеко держателем та іпотекодавцем. У разі недосягнення згоди щодо ціни продажу предмет іпотеки здійснюється за ціною, не нижчою за встановлену незалежною оцінкою, що підтверджується відповідним актом про оцінку. Оскільки з іпотекодавцем ціну продажу предмету іпотеки не погоджено, невідомо, за якою ціною здійснено продаж предмета іпотеки, у зв`язку з чим до суду подається відповідна заява про витребування доказів.

З урахуванням вищезазначеного, іпотекодержатель має довести як факт надіслання відповідної вимоги іпотекодержателю, так і факт отримання такої вимоги іпотекодержате- лем. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 11 квітня 2017 року у справі № 822/864/15 та від 12 квітня 2017 року у справі № 822/862/15, який врахував суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення.

Отже, документом на підставі якого провадиться реєстрація правочину повинен підтверджувати саме факт отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги саме про намір укласти договір купівлі-продажу за попередно погодженою ціною. Оскільки, як вказано вище, іпотекодержатель письмово не повідомив іпотекодавця про намір укладення договору купівлі-продажу предмету іпотеки, не погодив ціну продажу предмета іпотеки, а тому і надати нотаріусу копії такої вимоги та копії документів, що підтверджують її отримання, а також документів, що підтверджують погодження ціни з іпотекодавцем (боржником), що підтверджують завершення тридцяти денного строку з моменту її отримання відповідач не міг, то нотаріусом не додержано вимог закону про порядок посвідчення правочинів, а саме договору купівлі-продажу предмету іпотеки (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), а тому рішення про реєстрацію права власності на спірне майно (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 58540558 від 03.06.2021) має бути скасоване, а запис про реєстрацію права власності (номер запису 42312680 від 03.06.2021) за ТОВ «2X2 ФІНАНСИ» має бути вилучені з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Такий правовий висновок викладено в Постанові Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зроблено висновки про те, що з урахуванням специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нею таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

Подібний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 204/5775/15 (провадження № 61-15127св20).

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки право власності на спірну квартиру набуте та зареєстроване за ТОВ «2X2 ФІНАНС» без достатніх правових підстав, разом із визнанням недійсним договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідченого 03.06.2021 приватним нотаріусом КМНО Щелковим Д.М., скасуванням рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, винесене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелко- вим Денисом Михайловичем від 03.06.2021, індексний номер 58540558, одночасно має бути визнано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 , яка володіє квартирою на підставі договору купівлі-продажу від 22.08.2002 року, зареєстрованого в реєстрі за №2710.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Отже, при передачі об`єкта нерухомості в іпотеку, іпотекодавець не втрачає право власності на це майно, лише має місце обмеження щодо розпорядження таким майном.

Згідно зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьев проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що визнання оговору купівлі продажу квартири від 03.06.2021, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Щелковим Д.М. за реєстровим №125, за яким ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» відчужила нерухоме майно на користь ТОВ «2X2 ФІНАНС» без згоди іпотекодавця одночасно з визнанням права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 є належним способом захисту права позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України № 1952 (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Суд першої інстанції взяв до уваги правовий висновок Верховного суду, що міститься у Постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 922/2589/19, відповідно до якого ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Оскільки спірна квартира вибула з володіння позивача поза його волею, так як вибула із власності позивача на підставі повноважень наданих ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» договорами про відступлення права вимоги без дотримання вимог ст.ст.35, 38 ЗУ «Про іпотеку», і договір іпотеки за своєю правовою природою є забезпечувальним зобов`язанням за кредитним договором, що не свідчить про існування в іпотекодавця бажання на відчуження іпотечного майна, наявні правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, номер 125 від 03.06.2021, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Щелковим Д.М., одночасно із скасуванням рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 58540558 від 03.06.2021, та визнання права власності за ОСОБА_1 .

Крім того, суд першої інстанції встановивши проведення відповідачем експертної оцінки спірного нерухомого майна з порушенням норм чинного законодавства, що вплинуло на визначення вартості оцінюваного майна та, відповідно, призвело до реалізації нерухомого майна за заниженою ціною майже в 6 разів, оскільки ринкова вартість квартири становить 1279291 грн, а не 220440 грн, правильно застосував правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові Верховного Суду від 10.08.2021 у справі № 461/4240/17, відповідно до якого вказане порушення є підставою для визнання такої оцінки майна недійсною, а договір відчуження нерухомого майна за такою оцінкою - недійсним.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що іпотекодавця було повідомлено про ціну, за якою ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» мало намір здійснити продаж предмета іпотеки, що є істотним порушенням, яке впливає на обсяг прав позивача, який має право знати про ціну майна, за яку воно набувається у власність.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстави для його скасування відсутні, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» належить залишити без задоволення, а заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2022 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Довіра та Гарантія» залишити без задоволення.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 06 липня 2023 року.

Головуючий:

Судді: