Провадження №2/447/63/23
Справа №447/2228/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

11.04.2023 Миколаївський районний суд Львівської області в складі судді Головатого А.П., за участю секретаря судового засідання Венгер Л.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Миколаїв Львівської області у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Новороздільська державна нотаріальна контора Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини за законом,

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_4 ,

представник відповідача ОСОБА_5 ,

третя особа ОСОБА_3 .

Процесуальні дії у справі.

22.09.2022 на адресу суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Новорозділська ДНК, про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини за законом. В обґрунтування позову позивачка покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Підгірці Миколаївського району Львівської області помер її батько ОСОБА_6 . Після смерті батька відкрилася спадщина, до складу якої увійшов, зокрема, житловий будинок АДРЕСА_1 . Позивачка вказує, що батько заповіту не склав. Відтак, спадкоємцями першої черги за законом після смерті батька є вона, її мати ОСОБА_2 та сестра ОСОБА_3 . Постановою державного нотаріуса Новороздільської ДНК від 22.08.2022 позивачці відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки така відмовилась від прийняття спадщини на користь матері, про що 06.02.2020 було подано заяву. Позивачка зазначила, що за свого життя її батько неодноразово наголошував на тому, що вказаний житловий будинок повинен належати їй. Про таку батькову волю було відомо матері та сестрі позивачки. Після смерті батька позивачка з матір`ю і сестрою розпочали переговори щодо поділу спадкового майна. Позивачка наголосила на тому, що її мати постійно чинила на неї психологічний тиск, наполягала на тому, щоб усупереч батькової волі, вона відмовилася від прийняття її частки на користь відповідачки. Позивачка вказала, що 06.02.2020 саме під тиском і примусом матері (відповідачки) 06.02.2020 нею написано заяву про відмову від прийняття спадкових прав. У момент підписання цієї заяви така не розуміла наслідків вчиненої дії, вважала, що здійснюється розподіл спадкового майна, а також їй не було роз`яснено наслідків заяви, яку підписувала. Відтак, вважає, що відмова від спадщини вчинена нею помилково. На даний час відповідачка не допускає позивачку у житловий будинок та припинила будь-яке спілкування. З огляду на наведене, просить визнати недійсною відмову ОСОБА_1 від прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_6 , що була вчинена 06.02.2020 та подана до Новороздільської ДНК. Крім цього, просить присудити їй судові витрати у справі.

04.10.2022 до суду надійшла відповідь на запит про місце проживання (перебування) та реєстрації відповідача.

Ухвалою від 05.10.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам надано строк для подання відзиву, заперечень.

25.10.2022 до суду надійшло клопотання державного нотаріуса Новороздільської ДНК Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, у якому така просила проводити розгляд справи за її відсутності. Крім цього, вказала, що ОСОБА_1 звернулася в Новороздільську ДНК за видачею свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 . Спадщина не може бути оформлена на ім`я позивачки, оскільки така відмовилася від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 , що стверджується заявою, поданою до Новорозділської ДНК 06.02.2020. Державний нотаріус вказала, що враховуючи той факт, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 минуло більше шести місяців, ОСОБА_1 не може відкликати заяву про відмову від прийняття спадщини та втратила право на спадкування. Таким чином, державний нотаріус зазначила, що не вбачається підстав для визнання недійсною вищевказаної заяви. Водночас, просила вирішити справу на розсуд суду (а.с. 22).

30.11.2022 до суду надійшов відзив, поданий представником відповідачки ОСОБА_2 адвокатом Онацько В.В., у якому такий просив відмовити у задоволенні позову. Вказав, що заповіту за життя ОСОБА_6 складено не було. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 ,який є батьком позивачки та третьої особи ОСОБА_3 , обидві доньки відмовилися від спадщини на користь свої матері відповідачки ОСОБА_2 . Їхнє волевиявлення було свідомим, добровільним, беззастережним, справедливим і засвідченим нотаріусом.

У судовому засіданні 14.03.2023 з`ясовано, що відповідачем не надсилалося відзиву сторонам всупереч положенням ст. 178, 191 ЦПК України. Відтак, суд не бере до уваги відзив, оскільки позивач не мала змоги ознайомитися з таким та скористатися своїм правом на подання відповіді на відзив.

30.11.2022 представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Онацько В.В. подав клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору, оскільки позивач оскаржує власну відмову від прийняття частки у спадщині (а.с. 26-27). Вказане клопотання було вирішено у судовому засіданні 14.03.2023 та у задоволенні такого відмовлено.

20.02.2023 суд постановив ухвалу щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач підтримала позов з підстав у ньому викладених, просила такий задоволити. Вказала, що звернулася до суду, бо її мати її обманула. Після смерті її батька ІНФОРМАЦІЯ_1 , 06.02.2020 відповідачка із третьою особою прийшли до неї на роботу та сказали, що треба написати заяву про відмову від спадщини на користь матері. Відповідачка обіцяла їй допомагати завжди коли вона до неї звернеться. До своєї смерті батько завжди казав, що житловий будинок буде належати їй, позивачці. Відмови від прийняття спадщини вона не читала, лише підписала, наслідки такої відмови нотаріус їй не роз`яснювала. На той час не задумувалася над наслідками вчинених нею дій. Натомість матір ОСОБА_2 тиснула на позивачку, щоб вона відмовилася від спадщини. Відмову від спадщини позивач не відкликала, дій нотаріуса не оскаржувала. Насильства щодо позивачки не застосовувалося, однак був присутній тиск. Відповідачка ходила та весь час говорила, щоб донька відмовилася від спадщини. На разі їй дорікає свекруха та чоловік чому вона відмовилася від спадщини, а також через те, що батьки нічого не залишили їй.

Представник позивача адвокат Ратич Т.М. просив задоволити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Новорозділська ДНК, про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини за законом. Навів доводи, аналогічні вказаним у позовній заяві. Вказав, що позивачка фактично сама себе позбавила майна. Звертав увагу на положення ч. 3 ст. 203 ЦК України, а саме вказував, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. А тиск на позивачку чинився систематично, як про то доводить позивачка.

Відповідачка у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, оскільки жодного тиску на позивачку вона не чинила. Вказала, що її донька доросла людина, у неї є свій розум і воля, відтак, вона мала вчиняти як їй підказував розум. Чоловік хворів довгий час, у нього були ампутовані дві стопи, вона та третя особа доглядали батька, натомість позивачка не доглядала за батьком. Підтвердила, що її покійний чоловік і батько позивачки за життя заповіту не склав, ніяких розпоряджень щодо майна також ним залишено не було. Повідомила, що чоловік позивачки чинив тиск на останню після написання ОСОБА_1 заяви про відмову від прийняття спадщини. Під час вчинення відмови від спадщини, вони разом були у нотаріуса, а також і разом приїхали до нотаріуса. Позивачка власноручно написала заяву про відмову від прийняття спадщини.

Представник відповідача адвокат Онацько В.В. просив відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві. Крім цього, вказав, що пропущено строк позовної давності, який складає 6 місяців, відповідно до положень ст. 1270 ЦК України. Водночас, просив на підставі ч. 8 ст. 141 ЦПК України, призначити судове засідання для розподілу судових витрат та надання часу для подання відповідних доказів.

Третя особа ОСОБА_3 у судовому засіданні вказала, що вона проти задоволення позову.

У судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який являється чоловіком позивачки, повідомив, що його тесть помер у 2019 році, заповіту не залишав. Дружина не повідомляла його, що мала намір відмовитися від прийняття спадщини. ОСОБА_2 обманним шляхом примусила написати заяву про відмову позивачки від спадщини. Щодо фактів побиття, погроз тощо, вказав, що таких не було.

Свідок ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який був допитаний у судовому засіданні, та який був товаришем батька позивачки, показав суду, що про відмову від спадщини він навіть і не чув. Дружина його товариша теж йому нічого не повідомляла. Щодо стосунків між померлим та його дружиною він нічого не знає. На момент смерті відповідачка жила разом із покійним.

Суд встановив:

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , повторно виданого 09.08.2022 Жидачівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Підгірці, Стрийського району Львівської області, актовий запис №13 (а.с. 9).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 09.08.1975 Берездовецькою сільською радою Миколаївського району Львівської області, ОСОБА_9 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що було складено відповідний актовий запис №53. У графі «батько» записаний ОСОБА_6 , у графі «мати» записана ОСОБА_2 (а.с. 7).

Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 18.04.1996 Станківецькою сільською радою Миколаївського району Львівської області, 18.04.1996 було укладено шлюб між ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , якій після реєстрації шлюбу було присвоєно прізвище « ОСОБА_10 », про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу було зроблено відповідний запис №2 (а.с. 8).

З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, виданої 15.08.2022, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована та проживає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 10).

22.08.2022 державним нотаріусом Новороздільської ДНК Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиціївинесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на будь-яке спадкове майно після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 відмовилася від прийняття спадщини на користь ОСОБА_2 , що підтверджує заява, подана в Новороздільську ДНК 06.02.2020. Державним нотаріусом роз`яснено, що враховуючи те, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 минуло більше шести місяців (ст. 1270 ЦК України), ОСОБА_1 не може відкликати заяву про відмову від прийняття спадщини та втратила право на спадкування(а.с. 11).

Оцінка суду.

На підставі ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини (згідно з частиною другою статті 1272 ЦК України). Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга статті 1274 ЦК України).

Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (ч. 5 ст. 1274 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Звернувшись до суду з позовом про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини за законом, позивачка посилалася на те, що 06.02.2020 відмова від прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_6 була вчинена нею під тиском і примусом відповідачки (її матері).

За правилами ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 231 ЦК України позивач має довести наступні обставини: факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; вчинення правочину проти своєї справжньої волі; наявність причинно-наслідкового зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (пункт 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше.

За змістом статей 1273 та 1274 ЦК України, заява про відмову від прийняття спадщини, в тому числі заява про відмову від прийняття спадщини на користь іншої особи є одностороннім правочином.

Відповідно до ч. 6 ст. 1273 ЦК України, відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Тлумачення цієї норми у взаємозв`язку з положеннями ч. 5 ст. 1274 ЦК України дає підстави для висновку, що в разі неподання заяви про відкликання відмови від прийняття спадщини протягом шестимісячного строку, така відмова може бути визнана судом недійсною за позовом сторони такого правочину (заінтересованої особи), виключно з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 80, 81 ЦПК України).

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Так позивачкою не доведено, що при підписанні заяви про відмову від прийняття спадщини, їй не було роз`яснено про безумовність та беззастережність її заяви про відмову від прийняття спадщини, а також право на відкликання цієї зави до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини.

Позивачкою не доведено також, що 06.02.2020 при прийнятті її заяви державним нотаріусом не роз`яснено юридичні наслідки такої відмови та зміст статей 225, 229-231, 233, 1273-1275 ЦК України.

Тобто, позивачка як спадкоємець за законом скористалася своїм правом відмови від спадщини. Підписуючи заяву про відмову від спадщини з усіх підстав на користь відповідачки своєї матері ОСОБА_2 свідомо позбавила себе права на частку у спадщині.

Також, позивачкою не надано доказів на підтвердження її доводів про застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку відповідачки, що спонукало її вчинити правочин, а також існування таких обставин саме в момент вчинення правочину.

Суд враховує, що для визнання правочинів недійсними відповідно до вимог частини першої статті 231 ЦК України, саме позивач має довести факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи.

Отже, наведені позивачем та її представником доводи, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, позивачем не долучено доказів вчинення відносно неї насильства, того, що правочин був вчинений нею проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи. Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_7 , який є чоловіком позивачки, та ОСОБА_8 (товариш покійного батька позивачки та чоловіка відповідачки) не надали підтвердження доводам позивачки. Більше того, у ході розгляду справи позивачка повідомила, що звернулася до суду з позовом, оскільки їй дорікає свекруха та чоловік чому вона відмовилася від спадщини, а також через те, що батьки нічого їй не залишили.

Отже, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися позивач та її представник як на підставу позовних вимог, оцінивши їх, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить висновку, що позов не підлягає до задоволення у зв`язку з його недоведеністю.

Щодо доводів представника відповідача про пропуск позовної давності суд вказує таке.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність закінчилася, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через закінчення строку позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Наведене міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі №367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі №575/476/16-ц).

Таким чином, прийшовши за результатами розгляду справи висновку про недоведеність заявленої позивачкою вимоги, відсутні підстави для застосування положень щодо пропуску строку позовної давності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі відмови у позові на позивача. Відтак, сума сплаченого судового збору розподілу між сторонами не підлягає та залишається за позивачем.

На підставі ч. 8 ст. 141 ЦПК України, враховуючи клопотання представника відповідача заявлене у судовому засіданні, суд вважає за можливе вирішити питання про розподіл судових витрат у судовому засіданні, надавши час для подання доказів про розмір витрат на правову допомогу.

Керуючись ст. 15, 16, 202, 203, 231, 1216, 1217, 1270, 1272, 1273, 1274 ЦК України, ст. 4, 78, 80, 81, 141, 259, 264, 265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову відмовити.

Для вирішення питання про розподіл судових витрат призначити судове засідання на 10:00 год. 19.04.2023.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Треті особи:

- ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_6 .

- Новороздільська державна нотаріальна контора Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, місцезнаходження: вул. Шевченка, 16, м. Новий Розділ, Львівська область, 81652, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 02132303.

Повний текст рішення складено 21.04.2023.

Суддя Головатий А.П.