КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/3835/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Олрайз» на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа : Товариство з обмеженою відповідальністю «Олрайз» про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Разом із позовною заявою було подано заяву про забезпечення позову, в якій ОСОБА_1 просив суд заборонити ОСОБА_2 вчиняти дії щодо відчуження частки житлового будинку загальною площею 498 кв.м., житловою площею 187,4 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2224 та частки земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :01:005:0113, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224; заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам, на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з наступним майном, що належить ОСОБА_2 , а саме часткою житлового будинку загальною площею 498 кв.м., житловою площею 187,4 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2224 та часткою земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :01:005:0113, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224.

Вимоги заяви про забезпечення позову обґрунтовував ризиком того, що відповідачка може відчужити спірне майно третім особам, що унеможливить виконання судового рішення, а невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, що призведе до необхідності вжиття позивачем додаткових заходів для поновлення своїх прав у разі задоволення позовних вимог.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року заяву представника позивача Олекси Л.А. про забезпечення позову задоволено.

Заборонено ОСОБА_2 вчиняти дії щодо відчуження частки житлового будинку загальною площею 498 кв.м., житловою площею 187,4 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 та частки земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :01:005:0113, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224.

Заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам, на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , а саме частки житлового будинку загальною площею 498 кв.м., житловою площею 187,4 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 та частки земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :01:005:0113, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ТОВ «Олрайз» подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що 22 березня 2019 року між ТОВ «Олрайз», як кредитором, та ТОВ «Інноваційна компанія «Нанопротек», як боржником/позичальником, укладено кредитний договір №1-8, в якості забезпечення якого між ТОВ «Олрайз», як кредитором-іпотекодержателем, та відповідачкою ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , як іпотекодавцями, було укладено іпотечний договір, що посвідчувався приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В.

Відповідно до вказаного іпотечного договору іпотекодавці передали в іпотеку ТОВ «Олрайз» нерухоме майно, яке належить їм на праві спільної часткової власності (по частині кожній), а саме: житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Апелянт вказує, що договір укладено за згодою ОСОБА_1 , як чоловіка іпотекодавця, й справжність підпису якого на заяві засвідчено 22 березня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Вереповською О.В. за реєстровим №1199.

Враховуючи викладене, а також те, що позичальником ТОВ «Інноваційна компанія «Нанопротек» порушені умови основного зобов`язання за кредитним договором, то в кредитора виникло право задоволення своїх вимог за основним зобов`язанням по кредитному договору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відтак, апелянт не обґрунтував, а суд першої інстанції не перевірив, у чому саме полягають об`єктивні ризики невиконання чи утруднення виконання майбутнього можливого рішення суду про поділ майна подружжя з огляду на те, що спірне майно було передано власником відповідачем в іпотеку апелянту за згодою позивача.

ТОВ «Олрайз» вказує, що судом не було взято до уваги факт, що майно, на яке накладалось забезпечення, перебуває під зареєстрованим обтяженням іпотекою на користь ТОВ «Олрайз», а тому забезпечення обмежує законне право кредитора звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до іпотечного договору та Закону України «Про іпотеку».

Тож, апелянт вважає, що оскаржуваною ухвалою порушено його права та інтереси, а тому просить апеляційний суд скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року.

22 лютого 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - адвоката Олекси Л.А. відповідно до якого остання вважає, що оскаржувана апелянтом ухвала винесена у повній відповідності до норм чинного законодавства, обставинам справи та має на меті збереження спільного майна подружжя.

Вказує, що при винесенні ухвали про забезпечення позову суд пересвідчився у наявності спору між сторонами та в існуванні реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого судового рішення, крім того вважає, що судом взято до уваги не тільки інтереси позивача та відповідача, а й третіх осіб, оскільки до участі у справі за ініціативою суду було залучено апелянта ТОВ «Олрайз».

Виходячи з викладеного, у відзиві представник позивача просить залишити оскаржувану ухвалу без змін, а вимоги апеляційної скарги ТОВ «Олрайз» без задоволення.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта ТОВ «Олрайз» адвокат Дубій І.В. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, ухвалу суду скасувати та залишити без задоволення подану ОСОБА_1 заяву про забезпечення позову.

Підтримуючи подану апеляційну скаргу Дубій І.В. зазначив, що вказане звернення позивача до суду про поділ спільного сумісного майна подружжя направлено проти ТОВ «Орайз» як кредитора та іпотекодержателя майна - житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та які були передані в іпотеку ОСОБА_2 за згодою ОСОБА_1 позичальнику - ТОВ «Олрайз» згідно договору іпотеки від 22 березня 2015 року. Вважає, що звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову та прохаючи суд забезпечити позов зокрема шляхом заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам, на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, щодо майна, що належить ОСОБА_2 , а саме частки житлового будинку та земельну ділянку за вище вказаною адресою, позивач діяв недоброчесно і з метою перешкодити іпотекодержателю реалізувати свої права згідно до умов договору іпотеки в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Дані дії позивача ОСОБА_1 були вчиненні саме в період, коли у ТОВ «Олрайз» виникло права на звернення стягнення на заставне майно. Суд першої інстанції задовольняючи вказану заяву не звернув увагу, що вказаними процесуальними рішеннями порушуються права ТОВ «Олрайз», що свідчить, на його думку, про незаконність постановленої у справі ухвали суду. Просив задовольнити вказану апеляційну скаргу та скасувати ухвалу суду, зокрема в частині, що стосується заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам, на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, щодо майна, що належить ОСОБА_2 , а саме частки житлового будинку.

Представник позивача ОСОБА_1 - Олекса Л.А. заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просила залишити її без задоволення, оскільки доводи, на які посилається апелянт, не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених в ухвалі суду.

При цьому посилалася на те, що подана апеляційні скарга не підтверджена відповідними доказами, а саме щодо того, що ТОВ «Олрайз» зверталося до державного реєстратора чи іншої уповноваженої особи на здійснення вказаних дій із заявами про звернення стягнення на предмет іпотеки і йому було відмовлено з причини існування вказаної ухвали суду.

Також просила суд звернути вагу при вирішенні вказаної скарги і на те, що відповідачка у справі ОСОБА_2 дійсно виїхала за межі України і має можливість як титульний власник вказаного майна на його відчуження, що може призвести до порушення прав позивача у справі.

Представник третьої особи у справі ОСОБА_4 до суду апеляційної інстанції не з`явився. Разом із тим, колегією суддів враховується той факт, що суд постановляючи оскаржувану ухвалу про забезпечення позову будь яких прав чи інтересів вказаної особи не вирішував, оскільки заборонив вчиняти дії як відповідачці, так і державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам, на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, щодо майна, що належить ОСОБА_2 , а саме частки житлового будинку та частини земельної ділянки.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та третьої особи у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції задовольняючи подану ОСОБА_1 заяву про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти дії щодо відчуження частки житлового будинку та частки земельної ділянки площею 0,15 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також, забороняючи державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам, на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , а саме частки житлового будинку та частини земельної ділянки? мотивував своє рішення обґрунтованістю наведених в заяві про забезпечення позову доводів, оскільки вбачаються достатні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду, а відтак визнав заяву про забезпечення позову такою, що підлягає задоволенню.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову у визначений в ній спосіб забезпечення не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України також передбачено, що позов може забезпечуватися і забороною вчиняти певні дії.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» звернув увагу судів на те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Задовольняючи заяву представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Олекси Л.А. про забезпечення позову, районний суд вважав, що є підстави для забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти дії щодо відчуження частки житлового будинку та частки земельної ділянки площею 0,15 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також, забороняючи державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам, на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , а саме частки житлового будинку та частини земельної ділянки мотивував своє рішення тим, що це забезпечення є доцільним та співмірним із вимогами позову про поділ майна подружжя, а невжиття таких заходів може призвести до істотного порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача та утруднити виконання рішення суду в майбутньому.

Перевіряючи доводи, викладені в апеляційній скарзі ТОВ «Олрайз», та відповідність ухваленого судового рішення положенням норм матеріального права та процесуального законодавства, колегія суддів враховує наступне.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою та другою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, в постанові касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 161/6784/20 (провадження № 61-11351св20) , зазначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Співмірність передбачає оцінку судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову. (Дивись постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. (Постанова Верховного Суду у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17). Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Так, Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Так, із наявних в матеріалах справи письмових доказах вбачається, що звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 заявив вимоги щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та просив провести поділ в рівних частинах об`єктів нерухомого майна : частину житлового будинку загальною площею 498 кв.м., житловою площею 187,4 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2224 та частину земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :01:005:0113, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224.

З метою забезпечення поданого ним позову просив суд заборонити ОСОБА_2 вчиняти дії щодо відчуження частки житлового будинку та частки земельної ділянки площею 0,15 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також, забороняючи державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам, на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, щодо нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 , а саме частки житлового будинку та частини земельної ділянки.

Крім того, в матеріалах справи міститься інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №316821144 від 05 грудня 2022 року в якій зазначено, що вказаний житловий будинок у тому числі частина, яка є предметом спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знаходиться під обтяженням на підставі договору іпотеки від 22 березня 2019 року - іпотекодержатель - ТОВ «Олрайз». Також у вказаній довідці зазначено, що боржником у вказаних зобов`язаннях є ТОВ «Інноваційна компанія «Нанотек», розмір основного зобов`язання 8000000 грн. Строк виконання основного зобов`язання 30 листопада 2022 року (а.с. 62). Із матеріалів справи вбачається, що позивач у вказаній справі ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом саме 30 листопада 2022 року, тобто в день настання строку виконання основного зобов`язання та період, коли у іпотекодержателя виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічні обставини підтверджуються і письмовими доказами, поданими апелянтом до апеляційної скарги. Зокрема, кредитним договором №1-8 від 22 березня 2019 року, укладеним між ТОВ «Олрайз» та ТОВ ІК «Нанотек» та додатковими договорами №1 - №18 до вказаного договору, за якими кінцевою датою повернення отриманих у кредит коштів є 30 листопада 2022 року (а.с.91-113), іпотечним договором від 22 березня 2019 року, укладеним ТОВ «Олрайз» як іпотекодержателем та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 за яким іпотечним майном зазначено саме : житловий будинок загальною площею 498 кв.м., житловою площею 187,4 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2224 та земельна ділянка площею 0,15 га, кадастровий номер :01:005:0113, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224. Також сторонами іпотечного договору погоджено підстави та процедуру реалізації іпотекодержателем свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, в договорі іпотеки містяться відомості про те, що вказане майно іпотекодавцем ОСОБА_2 передано в іпотеку за нотаріально посвідченою згодою її чоловіка ОСОБА_1 , який є позивачем у вказаній справі. Тобто ОСОБА_1 , будучи подружжям з ОСОБА_2 , погодив передачу в іпотеку житлового будинку та частину земельної ділянки як спосіб забезпечення за кредитним договором та відповідно повинен був розуміти наслідки вчинення вказаних дій, в тому числі щодо можливого звернення стягнення на вказаній об`єкти нерухомості. Тому подальші його дії, що спрямовані на перешкоджання реалізації прав іпотекодержателя є свідченням про недобросовісність його дій та намірів.

Суд першої інстанції, забезпечуючи позов у спосіб запропонований позивачем - шляхом заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам, на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , а саме частки житлового будинку загальною площею 498 кв.м., житловою площею 187,4 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 та частки земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :01:005:0113, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, також не врахував вище вказані положення норм матеріального права та відповідні обставини справи, та не взяв до уваги, що зазначений судом спосіб забезпечення позову порушує права ТОВ «Олрайз» на реалізацію прав іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у спосіб та строки, погоджені сторонами вказаного договору з дотриманням відповідної процедури, визначеної Законом України «Про іпотеку» та розділу 4 Договору іпотеки, укладеного між сторонами 22 березня 2019 року.

З урахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги ТОВ «Олрайз» в частині забезпечення поданого ОСОБА_1 позову щодо заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам, на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , а саме частки житлового будинку загальною площею 498 кв.м., житловою площею 187,4 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 та частки земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :01:005:0113, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 суперечить положенням чинного ЦПК України та порушує їх права, тому ухвала в цій частині підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про залишення заяви ОСОБА_1 в цій частині без задоволення.

Перевіряючи доводи апелянта в частині неправомірності постановленої судом ухвали щодо забезпечення позову ОСОБА_1 шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти дії щодо відчуження частки житлового будинку загальною площею 498 кв.м., житловою площею 187,4 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 та частки земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :01:005:0113, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, то колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги в цій частині такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Також колегія суддів при цьому враховує і той факт, що зазначений спосіб забезпечення позову не перешкоджає ТОВ «Олрайз» реалізації їх прав, як іпотекодержателя, визначених іпотечним договором.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, тому ухвала суду першої інстанції в частині заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам, на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , а саме частки житлового будинку загальною площею 498 кв.м., житловою площею 187,4 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 та частки земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :01:005:0113, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову в зазначений спосіб. В іншій частині ухвала суду повинна бути залишена без змін.

Керуючись ст. 149, 150, 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Олрайз» задовольнити частково.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року в частині задоволення заяви ОСОБА_1 , подану представником Олекса Людмилою Анатоліївною про забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам, на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , а саме частки житлового будинку загальною площею 498 кв.м., житловою площею 187,4 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 та частки земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :01:005:0113, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення

Заяву ОСОБА_1 , подану представником Олекса Людмилою Анатоліївною про забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам, на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , а саме частки житлового будинку загальною площею 498 кв.м., житловою площею 187,4 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 та частки земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :01:005:0113, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 залишити без задоволення.

В іншій частині ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 20 квітня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв