КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/1913/22
Провадження № 2/488/661/23
03.03.2023 року м. Миколаїв
Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючої по справі - судді Чернявської Я.А.,
при секретарі судового засідання Маснюк М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
22.11.2022 року ОСОБА_3 через свого представника адвоката Чуприну І.О. звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва із зазначеним цивільним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість 36 743,28 грн. заборгованості за договором позики; 8 487,70 грн. - інфляційні витрати, відсотки (3%) - 1 105,31 грн., 12 055,73 грн. - пені, всього: 58 392,02 грн., а також судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01 червня 2012 р. ОСОБА_2 отримав у борг від позивача грошові кошти в сумі 1 100 доларів США строком до 01 липня 2012 р., про що складено розписку. Однак борг в повному обсязі не повернув.
Також зазначив, що в період часу з 15.10.2018 р. по 07.05.2019 року відповідач повернув кошти на загальну суму 3 472,72 грн.
Посилаючись на положення законодавства щодо проведення розрахунків на території України в національній валюті, просив стягнути борг у валюті - гривні зазначивши, що курс долара США встановлений Національним банком України на 10 листопада 2022 складає 36,56 грн. за долар США.
Зазначив, що станом на 10.11.2022 року сума заборгованості за договором позики складає 1 100 дол. США х 36,56 грн. = 40 216 грн. - 3 472,72 грн. (виплаченої заборгованості) = 36 743,28 грн.
Інфляційні збитки за період з 10.11.2021 року по 10.11.2022 року (за один рік користування коштами пп. 1, ч.2, ст. 258 ЦКУ) складають 8 487,70 грн.
Вказав, що всього сума відсотків (3%) користування грошовими коштами за період з 10.11.2021 року по 10.11.2022 року (за один рік користування коштами пп.1, ч.2, ст. 258 ЦКУ) складає 1 105,31 грн.
Пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 10.11.2021 року по 10.11.2022 року (за один рік користування коштами пп. 1, ч.2, ст. 258 ЦКУ) складає 12 055,73 грн.
Оскільки відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, він має повернути виниклу заборгованість, а томк, на підставі розрахунків, вважав за необхідне просити суд стягнути - 36 743,28 грн. заборгованості за договором позики; 8 487,70 грн. -інфляційні витрати, відсотки (3%) - 1 105,31 грн., 12 055.73 грн. - пені., а всього: 58 392,02 грн.
Ухвалою суду від 28.11.2022 р. провадження у справі було відкрите за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін та копії ухвали невідкладно направлені сторонам по справі. Ухвала суду відразу розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Корабельного районного суду м. Миколаєва, тобто ухвала суду була доступною для ознайомлення відповідачу.
В судове засідання позивач та його представник адвокат Чуприна І.0. не з`явилися. Представник позивача надав суду заяву, в якій просив провести судове засідання без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач був своєчасно та належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові конверти. У поштових повідомленнях від 02.02.2023 р. і 15.02.2023 р. листоношею проставлена відмітка про відсутність відповідача за місцем проживання. Відповідно до положень пункту 4 частини 7 статті 128 ЦПК України дата проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за місцем проживання є днем вручення судової повістки.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.
Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи.
Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов наступного висновку.
З матеріалів справи вбачається, що 01.06.2012 р. відповідач ОСОБА_2 взяв у борг у позивача ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 1 100,00 доларів США грн., які зобов`язався повернути 20.07.2012 р. На підтвердження отримання коштів відповідачем була написана розписка.
Тобто, названою розпискою відповідач підтвердив існування у нього невиконаного грошового зобов`язання, розмір боргу за договором позики, а також визначив строк повернення грошового зобов`язання, а між сторонами склалися цивільні правовідносини з договору позики.
Відповідно до ч.1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
На переконання суду, надана суду позивачем розписка підтверджує той факт, що між сторонами по справі був укладений договір позики, згідно якого відповідач отримав у позивача в борг 1 100 доларів США, на підтвердження якого була складена розписка. Той факт, що саме позивач пред`явив суду розписку вказує, що саме ним було надано відповідачу позику.
Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Аналізуючи фактично укладений між сторонами договір позики у вигляді розписки від 01.06.2012 року, обсяг та зміст прав і обов`язків сторін, які передбачені зазначеним договором, вбачається, що при оформлені розписки відповідач погодився з його умовами, факт передачі грошових коштів здійснено під час оформлення розписки.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної ним у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналогічні правові висновки зроблені і викладені Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.
Крім того, ч. 1 ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому основний Закон України заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав не встановлює.
За змістом ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України законним платіжним засобом на всій території України є грошова одиниця України - гривня. Грошове зобов`язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України - гривні.
Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом ч. 2 ст. 524, ч. 2 ст. 533 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі позики, чинне законодавство теж не містить.
Тлумачення абз. 1 ч. 1 ст. 1046, абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством на позичальника покладається обов`язок повернути те, що він отримав на підставі договору позики.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зроблено правовий висновок та зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язані грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
В позовній заяві позивач визначає еквівалент заборгованості у національній валюті відповідно до курсу валют, встановленого Національним банком України станом на 10.11.2022 р., розраховуючи, що 1 100,00 доларів США передані ним у борг відповідачу за борговою розпискою від 01.06.2012 р. станом на 10.11.22 становить 40 2016,00 грн.
Позивач також зазначає, що відповідачем у добровільному порядку на погашення заборгованості були сплачені кошти в сумі 3 472,72 грн., а отже залишок заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача становить 36 743,28 грн.
Крім суми заборгованості за основним боргом позивач також просив стягнути з відповідача інфляційні втрати, відсотки за користування позиченими коштами та пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання. За такого суд зазначає наступне.
Частиною ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ Про індексацію грошових доходів населення індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти в тому ж розмірі (еквівалент долар США) нарахована позивачем сума інфляційних втрат в сумі 8 487,70 грн. стягненню з відповідача не підлягає.
У той же час вимоги щодо стягнення 3% річних в сумі 1 105,31 грн., як такі що знайшли своє підтвердження, підлягають задоволенню.
Що стосується вимог позивач про стягнення пені (неустойки) за несвоєчасне виконання зобов`язання, суд зазнає наступне.
Частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Положення статей 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання
грошових зобов`язань передбачають, що Платники грошових коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Вирішуючи питання про стягнення з відповідачі пені в сумі 12 055,73 грн., слід мати на увазі, що відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання та може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки. Беручи до уваги подібність правової природи ст. 549 ЦК України (щодо сплати пені) та ст. 625 ЦК України (щодо сплати трьох процентів річних), передбачена цими статтями відповідальність може застосовуватись незалежно одна від одної. Чинне цивільне законодавство не забороняє визначення сторонами в договорі різних видів забезпечення зобов`язань. При цьому нарахування та стягнення неустойки (пені) в разі прострочення виконання зобов`язання (ст. 549 ЦК України) є правом кредитора, реалізація якого жодним чином не залежить від застосування інших видів цивільно-правової відповідальності, передбачених законом за порушення зобов`язання (ст. 625 ЦК України).
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Враховуючи встановлені обставини справи та вищенаведені вимоги закону, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково. У зв`язку з порушенням грошового зобов`язання відповідач має повернути позивачу позику в сумі 36 743,28 грн. за договором позики, оформленим у виді розписки від 01.06.2012 р., 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 105,31 грн. та пеню за прострочення виконання зобов`язання в сумі 12 055,73 грн. У стягненні з ОСОБА_2 інфляційних втрат в сумі 8 487,70 грн. - відмовити.
Крім того, крім заборгованості за договором позики позивач також просив суд стягнути з відповідача понесені останнім судові витрати, у зв`язку з чим суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі часткового задоволення позову.
Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір за пред`явлення позовної заяви в сумі 992,40 грн. У зв`язку з тим, що позов задоволено частково, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір, розрахований пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 848,15 грн.
Що стосується питання витрат на правничу допомогу, то сюди включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.
Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу представник позивача адвокат Чуприна І.О. подав суду договір про надання правової допомоги від 10.11.2022 р.; ордер на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_3 на підставі договору від 10.11.2022, серії ВЕ № 1059803; Акт виконаних робіт щодо надання правових (правничих) послуг від 11.11.2022 р.; квитанцію до прибуткового касового ордеру № 1011/01 від 10.11.2022 р. про оплату послуг за договором від 10.11.2022 р. на суму 5 000,00 грн.
Отже судом встановлено, що позивачем було понесено витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 5 000,00 грн., що підтверджується квитанцією та переліченими доказами.
Однак, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, а також те, що позовні вимоги позивача були задоволені частково, з відповідача належить стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до суми задоволеного позову, а саме 4 273,21 грн.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 274-275, 279 280, 354 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики, оформленим розпискою від 01.06.2012 р., в розмірі 36 743,28 грн.; 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 105,31 грн. та пеню за прострочення виконання зобов`язання в сумі 12 055,73 грн., а всього 49 904,32 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 848,15 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 273,21 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Копію заочного рішення направити відповідачу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Сторони у справі:
Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ;
Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Суддя: Я.А. Чернявська