Справа № 139/261/23
Провадження № 22-ц/801/1480/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Тучинська Н. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2023 рокуСправа № 139/261/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Берегового О.Ю., Оніщука В.В.,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук О.А.,

за участю сторін: представника ОСОБА_1 адвоката Спесивцева В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №139/261/23 запозовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Інтер Агро», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ТОВ «Зернофарт» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,

за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Інтер Агро» на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 12 травня 2023 року, яке ухвалене суддею Тучинською Н.В. в Мурованокуриловецькому районному суді Вінницької області, повний текст складено 12 травня 2023 року,

в с т а н о в и в:

В квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Фермерського господарства «Інтер Агро», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ТОВ «Зернофарт» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, мотивуючи позов тим, що сторони перебувають у договірних правовідносинах на підставі договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0029 від 09 грудня 2016 року. Договір укладено строком на 10 років.

Вважає, що укладений договір оренди землі не містить істотної умови, яка передбачена в абзаці четвертому ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», а саме відсутня: нормативно-грошова оцінка земельної ділянки, розмір орендної плати, індексації, що є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Таким чином, просив суд визнати недійсним договору оренди землі від 09 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Інтер Агро» щодо земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,8382 га, кадастровий номер :05:001:0029, на підставі якого зареєстровано інше речове право (право оренди) за Фермерським господарством «Інтер Агро» () 27 грудня 2016 року, номер запису про інше речове право 18538462.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 12 травня 2023 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 09 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Інтер Агро» щодо земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,8382 га з кадастровим номером :05:001:0029, на підставі якого 27 грудня 2016 року за номером 18538462 зареєстровано інше речове право (право оренди) за Фермерським господарством «Інтер Агро».

Стягнуто з Фермерського господарства «Інтер Агро» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Не погодившись із рішенням суду Фермерське господарство «Інтер Агро», подало апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому підлягає скасуванню. Скаржник просив скасувати рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 12 травня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Вирішити питання щодо стягнення судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що укладаючи договір оренди землі з ФГ «Інтер Агро», позивач ОСОБА_1 вчинив дії, які відповідають його вільному волевиявленню та спрямовані на виникнення взаємних прав і обов`язків в орендодавця та орендаря. Позивач не довів, що договір оренди землі від 09 грудня 2016 року належним чином не виконується відповідачем, крім цього позивачем не надано суду жодного доказу, який би підтверджував наявність порушення його прав, як орендодавця.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Спесивцев В.В. зазначив, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підтверджена належними засобами доказування, а рішення суду ухвалене на підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,8382 га (кадастровий номер :05:001:0029), що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю (а.с.12) та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 323377609 від 20 лютого 2023 року (а.с.19 21). Відповідно до вказаної інформації право власності на земельну ділянку на території Роздолівської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області для ведення особистого селянського виробництва площею 1,8307 га, кадастровий номер :05:001:0029 зареєстровано за ОСОБА_1 27 грудня 2016 року.

27 грудня 2016 року державний реєстратор Дерун В.Л. за № 18538462 зареєстрував право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0029 (а.с.20) на підставі договору оренди земельної ділянки без номера від 09 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ФГ «Інтер Агро» (а.с.13 17), строком на 10 років. 10 липня 2021 року державним реєстратором Іванівської сільської ради Вінницької області Заремба С.В. за № 42995294 зареєстровано інше речове право право суборенди земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0029 на підставі договору суборенди № 2-70 від 05 листопада 2020 року між ФГ «Інтер Агро» та ТОВ «Зернофарт».

Пунктом 4.1 Договору оренди землі між сторонами від 09 грудня 2016 року встановлено, що розмір орендної плати у рік становить 5% від нормативної грошової оцінки.

Відповідно до інформації, що міститься у витязі № НВ-023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 06 лютого 2023 року (а.с.18), нормативно грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0029 становить 34722,32 грн.

З врахуванням встановленого у Договорі розміру орендної плати (5% у рік від нормативної грошової оцінки), грошовий еквівалент орендної плати мав би складати 1736,12 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в оспорюваному договорі оренди від 09 грудня 2016 року, відсутні істотні умови (розмір орендної плати), що порушує права власника земельної ділянки на отримання орендної плати та є безумовною підставою для визнання цього договору недійсним.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно з статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій статті 16 ЦК України.

Зі змісту частини третьої статті 16 ЦК України убачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що у відповідності до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України).

Згідно з частинами першою та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (частина друга статті 792 ЦК України).

Законом, який регулює правовідносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16 у подібній справі зазначено, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Отже, якщо відсутність у договорі однієї з істотних умов не унеможливила виконання договору, зокрема в частині проведення розрахунків, і сторони протягом певного часу виконували договір погодженим способом, то незгода позивачів з умовою виконання договору не може бути підставою для визнання їх прав порушеними в момент укладення договору та визнання його недійсним з цих підстав.

Врахувавши зазначені висновки Верховного Суду України, від яких не відступила Велика Палата Верховного Суду, а також конкретні обставини справи, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог, оскільки відсутність у договорі однієї чи більше з істотних умов не унеможливила виконання договору, зокрема в частині проведення розрахунків, і сторони протягом певного часу виконували їх умови (з грудня 2016 року), отже незгода позивача з умовами виконання договору не може бути підставою для визнання його прав порушеними в момент укладення договору та визнання його недійсним з цих підстав.

У справі про визнання недійсним договору оренди землі з підстав відсутності в ньому істотної умови, передбаченої пунктом першим частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі», - об`єкта оренди суд повинен установити: чи дійсно порушуються права орендодавця у зв`язку з відсутністю в договорі таких умов, визначити істотність цих умов, а також з`ясувати, у чому саме полягає порушення його законних прав.

Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 09 грудня 2015 року у справі № 6-849цс15.

Як встановлено судом, що 09 грудня 2016 року ОСОБА_1 та ФГ «Інтер Агро» досягли згоди про укладення договору оренди землі та підписали цей договір, який набрав чинності після його державної реєстрацій, тобто з 27 грудня 2016 року.

ОСОБА_1 отримував від ФГ «Інтер Агро» плату за оренду земельної ділянки за договором оренди земельної ділянки, укладеним між ним та ФГ «Інтер Агро» 09 грудня 2016 року. Позивач не заперечує отримання орендної плати.

Враховуючи, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору оренди землі, які визначені в ст.15 Закону України «Про оренду землі», оспорюваний договір укладений в письмовий формі, підписаний сторонами, зареєстрований у встановленому законом порядку, що не заперечується позивачем та відповідачем та зважаючи на те, що позивач не обґрунтував, яким чином порушуються його права як орендодавця, в чому полягають ці порушення, колегія суддів вважає, що відсутні передбачені ст. 203, 215 ЦК України підстави для визнання правочинів недійсними, а тому суд першої інстанції помилково задовольнив позовні вимоги.

За таких обставин, посилання позивача, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки не містить усіх, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», істотних умов, є безпідставними та спростовуються змістом договору оренду, якому суд першої інстанції не дав належної правової оцінки.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про оренду земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

Відсутність розміру нормативної грошової оцінки землі в договорі оренди землі не може бути підставою для визнання вказаних договорів недійсними, оскільки нормативна грошова оцінка обчислюється відповідно до встановлених норм та правил і проводиться уповноваженими на це органами. Не зазначення нормативної грошової оцінки не порушує права позивача.

Зазначене узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 747/51/22.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач належними доказами не підтвердив порушення його прав з підстав відсутності у договорі оренди землі від 09 грудня 2016 року істотних умов, передбачених частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі».

Тому доводи апеляційної скарги колегія суддів приймає.

Встановивши, що на момент укладення спірного договору його сторони не допустили таких порушень правових норм, які б давали підстави для визнання договору недійсним, а волевиявлення власника земельної ділянки на передачу її в оренду ФГ відповідало внутрішній волі ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про задоволення позову, а тому рішення суд підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції не повно встановив обставини справи, його висновки не відповідають обставинам справи та наданим доказам, суд порушив норми матеріального права, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь Фермерського господарства «Інтер Агро» підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1610,40 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Інтер Агро» задовольнити.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 12 травня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Інтер Агро», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ТОВ «Зернофарт» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Фермерського господарства «Інтер Агро»сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1610,40 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 липня 2023 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Береговий О.Ю.

Оніщук В.В.