Справа № 461/2705/22 Головуючий у 1 інстанції: Мироненко Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/796/23 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

Секретар Іванова О.О.

З участю: прокурора Мацюра Я.М., представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Стефановича Ю.М., представника ЛМР- Павлової З.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу № 461/2705/22 за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 15 лютого 2023 року у справі за позовом керівника Франківської окружної прокуратури м.Львова в інтересах Львівської міської ради до ОСОБА_1 , за участі третьої особи на стороні позивача: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради,- про витребування з чужого незаконного володіння об`єкта нерухомого майна

в с т а н о в и в:

03 червня 2022 року керівник Франківської окружної прокуратури м.Львова, діючи в інтересах Львівської міської ради, звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про витребування з її володіння об`єкта нерухомого майна.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що державним реєстратором прав на нерухоме майно Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяком П.Т. проведено державну реєстрацію прав приватної власності відповідача ОСОБА_1 на нежитлові приміщення загальною площею 137,8 кв.м на АДРЕСА_1 , виходячи із розрахунків та висновку ТзОВ «Галбудпроект» відповідно до яких відповідач набула право власності на спірне нерухоме майно на підставі договорів купівлі-продажу та договорів дарування.

Прокурор зазначає, що відповідачка безпідставно набула право власності на нежитлові підвальні приміщення 117,8 кв.м, які просить витребувати із відкриттям нового розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 15 лютого 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Вирішено витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 до комунальної власності територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна-нежитлові приміщення підвалу площею 109,5 кв.м по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) із відкриттям нового розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Львівської обласної прокуратури 13024,56 грн. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви у Галицький районний суд м.Львова.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівської обласної прокуратури 1240,50 грн. судового збору за подання заяви про забезпечення позову.

Рішення суду оскаржив представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Стефанович Ю.М.

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення суду першої інстанції незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процессуального права.

Для правильного визначення статусу приміщень, суду необхідно було керуватися Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон), де у статті 10 Закону прописано, що власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї, підвали тощо) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

При цьому законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежитлового приміщення як окремого об`єкта нерухомості, однак позивачем не надано цьому значення.

Згідно долученої до матеріалів справи довідки ЛКП «Старий Львів» за № 3/32 від 17.02.2014 року, згідно якої станом на 29.12.2012 по даних інвентаризаційних матеріалів ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» підвальні приміщення в будинку АДРЕСА_1 становлять 97,9 кв.м та функціональне призначення таких допоміжних приміщень комори, які закріплені за кожною із квартир в даному будинку. Крім того, деякі з цих підвальних приміщень приватизовувалися саме як комори в підвалі, які не відокремлені від інших приміщень підвалу будинку. Такі спірні приміщення є неізольованими підвальними коридорами та приміщеннями для влаштування комор мешканцями будинку, не складають одну ідеальну частку, не мають свого окремого від будинку входу, в спірних приміщеннях наявне технічне обладнання-інженерні комунікації, необхідні для обслуговування будинку та не використовуються окремо від будинку. Вважає, що спірні підвальні приміщення відносяться до допоміжних приміщень, які не можуть бути самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Даних про зміну статусу зазначених приміщень матеріали справи не містять.

Звертаючись в суд із зазначеним позовом, позивачем не зазначено які права чи інтереси ЛМР порушені, невизнані або оспорені відповідачем за захистом яких він звернувся в суд та ефективність захисту цього права.

Для задоволення віндикаційного позову, суду необхідно було встановити чи перебувало спірне майно у володінні позивача, права якого як власника прокурор вважає порушеними на підставах визначених законодавством та на який момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким. Матеріали справи не містять підтверджень про належність спірних приміщень саме ЛМР та належність територіальній громаді м.Львова на праві власності спірного підвального приміщення у зазначеному будинку.

У даній справі позивач просить витребувати частину нежитлових приміщень підвалу площею 109, 5 кв.м, які входять до складу нежитлових приміщень підвалу загальною площею 137,8 кв.м, що свідчить про витребування не індивідуально визначеного майна та не відповідає правовим позиціям Верховного Суду.

Відтак, висновок суду про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статтей 387, 388 ЦК України, є помилковим, оскільки витребувати можна індивідуально визначену річ, а не частину підвальних приміщень, яка реально не виділена, не визначена.

У резолютивній частині рішення зазначено реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, що включає в себе приміщення підвалів, які належать відповідачу та ТзОВ «Старий рояль».

Відповідно саме ці підвальні приміщення входять в склад об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером 101, зазначення саме цього реєстраційного номера об`єкта у резолютивній частині рішення може призвести до реєстрації цих приміщень за позивачем, чим буде порушено право власності відповідачки та ТзОВ «Старий рояль». Вважає, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту.

Посилається на те, що висновок суду про наявність нежитлових приміщень у підвалі будинку по АДРЕСА_1 загальною площею 137,4 кв.м не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються долученими до матеріалів справи доказами за якими площа підвальних приміщень становить 97,9 кв.м.

Витребовуючи у відповідача нежитлові пприміщення підвалу загальною площею 117,8 кв.м по АДРЕСА_2 , позивачем не враховано Договір № 2823 купівлі-продажу б`єкта малої приватизації від 13.06.2013 року до площ, які набуті ТзОВ «Старий рояль» входять приміщення підвалу під індексом 1 площею 8,3 квм, які включені в приміщення, які витребовуються позивачем.

Вирішуючи спір, позивач та суд першої інстанції не залучив до участі у справі ТзОВ «Старий рояль», оскільки рішення суду впливає на їх права та обов`язки.

Просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Керівник Франківської окружної прокуратури м.Львова Львівської області, представник Управління комунальної власності в порядку ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту ЦПК) надали суду відзиви на апеляційну скаргу.

Керівник Франківської окружної прокуратури м.Львова Львівської області С.Янчишин у відзиві зазначає, що з доводами апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Стефановича Ю.М. не погоджується, рішення Галицького районного суду м.Львова від 15.02.2023 року вважає законним.

Представник управління комунальної власності І.Чижович у відзиві зазначає, що згідно із судовою практикою, реєстрація будинку в цілому на праві комунальної власності на підставі рішення Галицького (Ленінського) райвиконкому м.Львова від 14.04.1987 року № 222 є достатньою підставою належності права комунальної власності на нежитлові приміщення в будинку комунальної власності, доказом перебування всіх, невідчужених у встановленому законом порядку, приміщень в будинку в комунальній власності.

Незалучення до участі у справі ТзОВ «Старий рояль» пояснюється тим, що зайняте ним приміщення площею 8,3 кв.м не враховано до предмета витребування, рішенням суду не порушуються права ТзОВ «Старий рояль».

Заслухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Стефановича Ю.М. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги представника Львівської обласної прокуратури- прокурора Мацюри Я.М., представника ЛМР-Павлової З.П., вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 є комунальною власністю відповідно до рішення Галицького (Ленінського) райвиконкому м.Львова від 14.04.1987 року № 222.

З інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно встановлено, що 25.12.2019 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяком П.Т. проведено державну реєстрацію прав приватної власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення загальною площею 137,8 кв.м на АДРЕСА_1 ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Підставою для виникнення права власності відповідача на спірне нерухоме майно, державним реєстратором зазначено висновок б/н від 20.12.2019 року ТзОВ «Галбудпроект», договори дарування № 4540 від 16.09.2014 року , № 4592 від 17.09.2014 року, договір купівлі-продажу № 277 від 29.03.2019 року.

Відповідно до Договору дарування №4540 від 16.09.2014 року відповідач ОСОБА_1 набула право власності на підвальне приміщення під літерою ІХ загальною площею 4,0 кв.м по АДРЕСА_1 ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

За умовами Договору дарування № 4592 від 17.09.2014 року відповідач ОСОБА_1 набула право власності на підвальне приміщення під літ. ХІІІ загальною площею 4,0 кв.м у будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Згідно договору купівлі-продажу №277 від 29.03.2019 року відповідач ОСОБА_1 набула право власності на підвальне приміщення під літ.УІІІ загальною площею 10,0 кв.см у будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

На підставі договору купівлі-продажу квартири №4301 від 18.10.2013 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 , до якої належить комора в підвалі під літ. ІУ площею 2,0 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 01).

Відповідно до Договору №2823 купівлі-продажу малої приватизації способом викупу від 13.06.2013 року площа 8,3 кв.м у підвальному приміщенні під індексом І та приміщення першого поверху- загальна площа 164,4 кв.м в будинку АДРЕСА_1 належать ТзОВ «Старий рояль» директором якого є ОСОБА_1 .

Відтак, ОСОБА_1 належать підвальні приміщення загальною площею 20,0 кв.м (без врахування площі ТзОВ «Старий рояль» директором якого є відповідачка).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прописав, що належними та допустимими доказами підтверджено право ОСОБА_1 на нежитлові підвальні приміщення у будинку АДРЕСА_1 загальною площею 20,0 кв.м та право власності ТзОВ «Старий рояль» на нежитлове підвальне приміщення у вказаному будинку площею 8,3 кв.м, а тому підлягають витребуванню з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 до комунальної власності територіальної громади м.Львова в особі ЛМР об`єкти нежитлових приміщень підвалу площею 109,5 кв.м ( 137,8 кв.м -4 кв.м-4 кв.м-10 кв.м-2 кв.м- 8,3 кв.м).

Відповідачем ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів щодо підстави реєстрації приміщень площею 109,5 кв.м.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України, ст.15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Способи захисту цивільних прав визначені статтею 16 ЦК України, однак іх перелік не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За приписами ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з п.3ч.1ст.388 ЦК України у разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати ( добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у віипадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання, відповідно до ст.388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушення, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Віндикація- один із способів захисту права власності, який застосовується в тому випадку, коли власник майна фактично позбавлений можливості володіти та користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння.

Згідно ч.1 ст.143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності.

За пунктом 1частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленному законом порядку договору.

Отже, сама по собі реєстрація права власності без правочину про набуття права власності у попереднього власника, не є/ підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачено.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10.05.2018 року у справі № 910/15993/16.

Зазначаючи підставу реєстрації об`єкта нерухомості підвальних нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 висновки ТОВ «Галбудпроект» щодо відповідності будівельним нормам об`єкту нерухомого майна, не може вважатися підставою виникнення права власності.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10.05.2018 року у справі № 910/15993/16.

Враховуючи те, що спірні підвальні нежитлові приміщення по АДРЕСА_2 є комунальною власністю, суд першої інстанції на підставі зібраних доказів із застосуванням нормативних актів щодо управління майном комунальної власності, Закону України «Про місцеве самоврядування» витребував такі у користь територіальної громади м.Львова інтереси якої представляє Львіівська міська рада.

Враховуючи те, що реєстрація будинку АДРЕСА_1 в цілому належить до комунальної власності на підставі рішення Галицького (Ленінського) райвиконкому м.Львова від 14.04.1987 року №222, є доказом перебування всіх невідчужених відповідачці ОСОБА_2 приміщень до комунальної власності. Тому доводи апеляційної скарги про те, що права ЛМР не порушені не знаходять свого підтвердження.

Приміщення, які згідно правочинів були відчужені та набуті на праві власності за ОСОБА_2 до предмета витребування не увійшли, а саме площа нежитлових підвальних приміщень 20,0 кв.м., що належать ОСОБА_1 та 8,3 кв.м, що належить у підвальному приміщенні ТзОВ «Старий рояль».

Твердження апелянта про те, що зазначення у резолютивній частині рішення реєстраційного номера об`єкта нерухомості призведе до реєстрації всіх (об`єднаних) приміщень за позивачем внаслідок чого будуть порушені права відповідачки ОСОБА_1 не відповідає дійсності, оскільки в рішенні зазначено з відкриттям нового розділу. Отже, приміщення комунальної власності та приміщення власника ОСОБА_1 будуть мати різні номера об`єкта нерухомості з відкриттям нового розділу, де будуть враховані індивідуально-визначені приміщення сторін.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 359/3373/16-ц прописано, що вина поведінка незаконного володільця майном, яка полягала в незаконному об`єднанні та реєстрації на праві приватної власності в складі одного об`єкта приміщень, які їй не належали, не може унеможливлювати витребування таких приміщень із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 -адвоката Стефановича Ю.М. залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 15 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сил из дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 липня 2023 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк