РІШЕННЯ

іменем України

20 квітня 2023 рокуСправа №451/45/23
Провадження № 2/451/98/23

Радехівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Семенишин О.З.,

секретаря судового засідання Федорук І.Б.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Радехів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживачів, застосування наслідків виконання нікчемного правочину та зобов`язання банку здійснити перерахунок сплачених позичальником платежів по рахунку за кредитною карткою,

установив:

10 січня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживачів, застосування наслідків виконання нікчемного правочину та зобов`язання банку здійснити перерахунок сплачених позичальником платежів по рахунку за кредитною карткою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 5 грудня 2018 року Акціонерним товариством «Альфа -Банк», правонаступником якого є, у зв`язку зі зміною назви, Акціонерне товариство «Сенс Банк», на підставі Договору №501091841 було відкрито ОСОБА_1 поточний рахунок № НОМЕР_1 (рахунок IBAN НОМЕР_2 ) з електронним платіжним засобом у гривні та випущена міжнародна платіжна картка МС WORD DEBIT для кредитування рахунку та встановлення відновлювальної кредитної лінії по кредитній картці. Окремий кредитний договір, як єдиний документ, для кредитування рахунку та встановлення відновлювальної кредитної лінії по кредитній картці World Debit Mastercard між позивачем та відповідачем не укладався. Позивачу було видано на руки кредитну картку World Debit Mastercard № НОМЕР_3 з терміном дії по 06/26 року (надалі - «кредитна картка») з встановленням ліміту на час її видачі. Станом на 05.11.2022 кредитний ліміт по кредитній картці становить 66 653 грн. Звертає увагу суду, що укладання банком з позивачем Кредитного договору здійснювалось у неправильній формі. Так, під час видачі кредитної картки, банк надав на підписання Позивачу Оферту на укладення Угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 05.12.2018 (№501091841), що була повністю сформована та роздрукована відповідачем на його фірмовому бланку. На руки позивачу було тільки видано Акцепт пропозиції на укладення Угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, що була складена без дати та на ній містився факсимільний підпис та печатка банку, а також паспорт споживчого кредиту. При видачі кредитної картки (встановлення кредитного ліміту) будь-які інші документи банком не складались та на руки позивачу не видавались. Позивач також не ознайомлювався та не підписував жодних інших документів чи додатків по отриманій кредитній картці. Таким чином, видача кредитної картки та кредитування рахунку з встановленням відновлювальної кредитної лінії позивачу було здійснено на підставі Оферти (№501091841) від 5 грудня 2018 року на укладення Угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії та Акцепту банку на укладення Угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, що разом собою являє кредитний договір. Після звернення за професійною допомогою до адвоката позивачу стало відомо, що окрема додаткова плата за розрахунково-касове обслуговування основної картки по кредитування рахунку є нікчемною умовою і не являється послугою за яку банк на постійній основі може отримувати плату, а тому він вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, виходячи з наступного. Встановлена на постійній основі банком по кредитуванню його рахунку окрема комісійна винагорода за розрахунково-касове обслуговування основної картки (що обраховується щомісячно від суми заборгованості на кінець РЦ) є нікчемним та надуманим платежем та умовою кредитування його рахунку, оскільки банк вже окремо (щомісячно) встановив йому на постійній основі основну плату у вигляді процентів за користування кредитними коштами. Тому ще додаткова комісійна винагорода за обслуговування основної картки є фактично подвійним стягненням плати за користуванням кредитом. Також, розмір плати за розрахунково-касове обслуговування основної картки є аномально непропорційним визначеним договором процентам за кредит, внаслідок чого саме ця плата за обслуговування картки) має ознаки основного періодичного платежу позичальника в оплату кредиту (фактичної плати за кредит а не оплати послуг. Окремо, також звертає увагу суду, що в період дії кредитного договору всі кошти по кредиту ним сплачувались виключно у безготівковому порядку шляхом переказу відповідних сум через електронні платіжні системи з картки на картку, за що з нього окремо знімались комісії за переказ таких платежів. Тобто, в період дії Кредитного договору він ніколи не платив кредит через касу банку, а отже банк навіть теоретично не міг йому надати послуги з РКО. Також нікчемність даної послуги полягає ще і в тому, що через відсутність сплати Позичальником платежів по кредиту, банк взагалі не може надати будь-яку послугу з РКО, оскільки якраз таке обслуговування залежить від сплати чи не сплати позичальником платежів через касу Банку, а отже відсутність будь-якого обслуговування по кредиту. У свою чергу, банк завжди, в автоматичному порядку, здійснює йому нарахування та стягує з нього плату за розрахунково-касове обслуговування по кредиту, коли він взагалі не здійснює жодного платежу. Зазначає, що встановлена відповідачем на постійній основі додаткова плата за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування основної картки) є нікчемною та надуманою умовою Кредитного договору.

З наведених підстав, просив зобов`язати Акціонерне товариство «Сенс Банк» здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 по поточному рахунку № НОМЕР_2 , що відкритий згідно з Кредитним договором №501091841 від 5 грудня 2018 року шляхом зарахування вже сплачених ОСОБА_1 коштів, що були спрямовані Акціонерним товариством «Сенс Банк» на погашення плати за розрахунково-касове обслуговування основної картки - у рахунок погашення основного боргу (кредитного ліміту) по поточному рахунку № НОМЕР_2 , стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу адвоката у розмірі 10 000 грн 00 коп. (десять тисяч гривень) (а.с.4-13).

Ухвалою судді від 12 січня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін; також, постановлено витребувати в Акціонерного товариства «Сенс Банк»: копію Кредитного договору №501091841 від 5 грудня 2018 року по кредитуванню рахунку № НОМЕР_2 за кредитною карткою з додатками до нього та паспорт споживчого кредиту; детальну Виписку щодо погашення Клієнтом платежів по рахунку № НОМЕР_2 за весь період кредитування (а.с.1-2).

26 січня 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У відзиві на позовну заяву відповідач вказав на те, що між АТ «Альфа-Банк» і позивачем було укладено Угоду про надання кредиту (далі - Кредитний договір). На підтвердження укладання Кредитного договору з позивачем було складено наступні документи: Оферта на укладання угоди про надання особистого кредиту підписана і надана до банку позивачем (згідно ст. 641 ЦК України «оферта» - це є пропозиція укласти договір); Акцепт пропозиції на укладання угоди про надання особистого кредиту, що прийнята банком (за ст. 642 ЦК України «акцепт» - це згода, прийняття пропозиції укласти договір); Додаток №1 до Кредитного договору, який є Графіком платежів та розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг включно з предметом даного спору, що підписаний між банком та позичальником; Паспорт споживчого кредиту підписаний представником банку та позивачем. Представник відповідача також зазначив, що в даних правовідносинах немає публічної пропозиції банку, на які погодився відповідач. Правовідносини, що є в даному спорі утворюються внаслідок виконання письмового договору, що складається із оферти та акцепту. З такими умовами Кредитування звернувся сам позивач, а банк акцептував лише такі умови кредитування. Щодо твердження позивача про несправедливі умови кредитування, представник відповідача зазначив, що з пропозицією укласти Кредитний договір на таких умовах до банку звернувся позивач, а банк прийняв його пропозицію, відповідно позивачу було все зрозуміло і відповідні умови йому підходили. Всі платежі, які мають здійснюватися за кредитним договором передбачені нормами чинного законодавства України і є цілком законними. Умови Кредитного договору є чіткими і зрозумілими, з них видно всі необхідні платежі в цілому і в розрізі щодо кожного окремо, зазначена реальна процента ставка тощо. Таким чином, вважає посилання позивача на ч. 8 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» з приводу нечітких та двозначних положень Кредитного договору є безпідставними і не відповідають дійсності. Підпунктом «б» п. 1 Акцепту, та Додатком №1 передбачена комісія за обслуговування кредиту. Тобто це є комісія за Розрахунково касове обслуговування (РКО). РКО в тому числі має відношення і до ведення рахунків. Враховуючи, що і в Оферті і в Акцепті та у Додатку №1 до Кредитного договору передбачена така щомісячна комісія, то вона має сплачуватися. Вважає, що в даному випадку дотримано ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування». Також зазначив, що умова договору щодо нарахування та оплати комісії за обслуговування кредиту відповідає вимогам закону, чинному на день укладення Кредитного договору. Просив відмовити в задоволенні заявлених вимог у справі в повному обсязі (а.с.51-53).

22 березня 2023 року представник відповідача надіслав до суду витребовувані докази в електронній формі, скріплені його електронним підписом, за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (а.с.74-148).

Представник позивача у судове засідання не з`явився, однак в позовній заяві просив розгляд справи проводити без його участі та без участі позивача (а.с.13).

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, чим і скористався позивач.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, при цьому скористався правом подання відзиву на позовну заяву (а.с.51-53, а.с.151) .

З урахуванням наведеного, на підставі ч.1 ст.223 та ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін, без застосування фіксування судового засідання технічними засобами та на підставі представлених суду доказів.

Дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до положень, викладених у ст.13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Суд установив, що 5 грудня 2018 року між Акціонерним товариством «Альфа-Банк» (правонаступником якого є у зв`язку зі зміною назви Акціонерне товариство «Сенс Банк») та ОСОБА_1 було підписано Оферту на укладання Угоди про надання кредиту №501091841, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Акцепт пропозиції на укладення угоди про надання кредиту №501091841, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної лінії від 05.12.2018 ОСОБА_1 отримав, про що свідчить його підпис (а.с.76).

Також, 04.04.2019 року позивачем та відповідачем підписано Паспорт споживчого кредиту, яким у тому числі передбачені основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту та інші умови. Зокрема, розділом 4 передбачено, що платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладання договору відображені у Тарифах на видачу та обслуговування картки «Максимум», «Максимум-готівка» для фізичних осіб (а.с. 78-зворот).

На підставі Договору №501091841 Банком було відкрито ОСОБА_1 рахунок НОМЕР_2 з електронним платіжним засобом у гривні та випущена міжнародна платіжна картка World Debit Mastercard.

Окремий кредитний договір, як єдиний документ, для кредитування рахунку та встановлення відновлювальної кредитної лінії по кредитній картці World Debit Mastercard між позивачем та відповідачем не укладався. Позивачу було видано кредитну картку World Debit Mastercard № НОМЕР_3 з терміном дії по 06/26 року (надалі - «кредитна картка») з встановленням ліміту на час її видачі. Станом на 05.11.2022 кредитний ліміт по кредитній картці становить 66 653 грн.

Із Виписки за рахунком за період з 01.04.2020 по 05.11.2022 від 05.11.2022 (у якій в тому числі відображено: кредитний ліміт, надходження, витрати, поточна сума заборгованості, терміни сплати тощо) видно, що по рахунку № НОМЕР_2 за кредитною карткою ОСОБА_1 за період з 01.04.2020 по 05.11.2022 списувалися з рахунку кошти за розрахунково-касове обслуговування картки (щомісячно, від суми заборгованості на кінець РЦ) (а.с. 21-29).

Із Банківських виписок по кредиту №501091841 видно, що ОСОБА_1 сплачувалися комісії за Кредитним договором щомісячно (а.с.81-148).

Також, судом досліджено Тарифи (затверджені Протоколом КУАП № 55 від 12.06.2013 та Протоколом ТК № 50 від 22.05.2013 з останніми змінами, затвердженими Протоколом КУАП № 55 від 26.07.2017 та Протоколом ТК №126 від 14.11.2019), які розміщені на офіційному сайті АТ «Сенс Банк» - sensebank.com.ua) на видачу та обслуговування картки «Максимум-готівка» для фізичних осіб, з яких видно, що під час користування кредитом Банк надає позичальнику послуги з обслуговування основної картки (щомісячно при наявності заборгованості від 20 грн і більше на кінець Розрахункового періоду) складає 3, 5 %.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які неврегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ч. 2, 3 ст. 6 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Із ч. 1 ст. 638 ЦК України видно, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

Приписи ч. 2 та 3 ст. 6 і ст. 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.

Свобода договору як одна із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України) є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Однак останні у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також, якщо ці відносини врегульовані імперативними нормами.

Тому сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим ст. 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням.

Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постанові від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, за змістом загальних норм права об`єктом зобов`язання не можуть бути дії, які одна із сторін вчиняє на власну користь.

Згідно з ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів (аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19.

Розрахунок для позичальника суми його чергового платежу, суми дострокового повернення заборгованості, а також інформування позичальника у вигляді SMS-повідомлень, довідок за телефоном, електронною поштою, через інтернет-сервіс банку або в іншій формі щодо суми платежу, щодо стану кредитної заборгованості, щодо надходження та зарахування коштів на рахунок для повернення заборгованості, щодо зарахування коштів платежу на рахунок для погашення заборгованості тощо, є діями, які банк вчиняє, насамперед, на власну користь. Надання за ціною встановленої у кредитному договорі комісії інших послуг за обслуговування, не пов`язаних із інформуванням позичальника, не передбачено.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч. 3 ст. 55 Закону «Про банки і банківську діяльність»), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (п. 3 ч. 3 ст. 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за обслуговування, встановленому у договорі, який підписали сторони, оскільки такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб.

З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.

Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постанові від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17 (п. 29-31).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 8 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до ч.1, 2 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Висновок про нікчемність положень кредитного договору, якими встановлена комісія за розрахунково-касове обслуговування кредиту, з посиланням на вищевказану постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, викладено у постановах Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 180/1434/20 (провадження № 61-9418св21) та від 31 серпня 2022 року у справі № 465/3228/19 (провадження 61-7553ск21).

Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі № 910/719/19 (п. 6.20).

Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 613 ЦК України).

Відповідно до звичаїв ділового обороту у кредитних правовідносинах саме банк або інша фінансова установа розраховує заборгованість, маючи для цього необхідні технічні та професійні ресурси. Хоча такі дії кредитор вчиняє на власну користь, їх не вчинення зумовлює стан юридичної невизначеності, неможливість припинення боржником зобов`язання виконанням, проведеним належним чином, за відсутності інформації про дійсну суму його заборгованості. Тому боржник може вимагати належного розрахунку заборгованості, а кредитор повинен виконати такий обов`язок (п. 5 ч. 1 ст. 16 ЦК України) задля задоволення інтересу боржника у юридичній визначеності (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17 (п. 57).

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь якою заінтересованою особою (абз. 1 ч. 5 ст. 216 ЦК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15 від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 встановлено обов`язкову щомісячну плату (комісію) за послуги банку, які за законом він має один раз на місяць надавати безоплатно, положення Оферти на укладення угоди про надання кредиту щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

Разом з тим, до нікчемного правочину необхідно застосувати наслідки недійсності правочину, визначені у статті 216 ЦК України.

Зокрема, відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ч. 4,5 ст.216 ЦК України правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Як видно з ч.1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на нікчемність положень Оферти на укладення угоди про надання кредиту щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, підлягають застосуванню правові наслідки виконання нікчемного правочину шляхом зобов`язання АТ «Сенс Банк» здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 по поточному рахунку № НОМЕР_2 , що відкритий згідно з Кредитним договором №501091841 від 5 грудня 2018 року шляхом зарахування вже сплачених ОСОБА_1 коштів, що були спрямовані Акціонерним товариством «Сенс Банк» на погашення плати за розрахунково-касове обслуговування основної картки - у рахунок погашення основного боргу (кредитного ліміту) по поточному рахунку № НОМЕР_2 .

Власне такий спосіб захисту позивача буде найбільше ефективним та відповідатиме його інтересам.

Враховуючи наведене, суд робить висновки про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення.

Крім того, представник позивача просить стягнути витрати на правничу допомогу, додав до позовної заяви Договір про надання правової допомоги №9-05/11/2022 від 5 листопада 2022 року, остаточний розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи (а.с.32-38).

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 4.2 Договору про надання правової допомоги №№9-05/11/2022 від 5 листопада 2022 року передбачено, що на момент укладення цього Договору гонорар адвоката за надання правової допомоги та представництво інтересів Клієнта у суді першої інстанції є фіксованим та становить 10000 грн, що сплачується Клієнтом у безготівковому або у готівковому порядку протягом 3 (трьох) календарних днів з моменту підписання договору.

З долученого до матеріалів справи остаточного розрахунку сум судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, видно, що загальна сума таких витрат становить 10000 грн.

Відповідач не подав до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Оскільки, суд робить висновки про задоволення позовних вимог, витрати на правничу допомогу, які поніс позивач у зв`язку з розглядом справи, підлягають стягненню на його користь з відповідача у розмірі 10000 грн.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь держави підлягає стягненню 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок судового збору.

Керуючись ч.3 ст.211, ч.1 ст.223, ч.2 ст.247, ч.1 ст.2, ч.1, 2 ст.4, ст.13, ст.81, ч.1 ст.133, п.1 ч.3 ст.133, ст.137, ч.2, 6 ст.141 ЦПК України; п.3 ч.1 ст.3, ч.2,3 ст.6, ч.1-3,5 ст.203, ч.2,3 ст.215, ч.4, 5 ст.216, ч.1 ст.217, ч.1 ст.509, ч.1 ст.526, ст.530, ст.610, ч.1 ст.612, ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628, ч.1 ст.638, ч.1 ст.1054 ЦК України; п.4 ч.1 ст.1, ч.2 ст.8, п.4 ч.1 ст.1, ч.2 ст.8, ч.1, 2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд,

ухвалив:

позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживачів, застосування наслідків виконання нікчемного правочину та зобов`язання банку здійснити перерахунок сплачених позичальником платежів по рахунку за кредитною карткою задовольнити.

Зобов`язати Акціонерне товариство «Сенс Банк» здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 по поточному рахунку № НОМЕР_2 , що відкритий згідно Кредитного договору №501091841 від 5 грудня 2018 року шляхом зарахування вже сплачених ОСОБА_1 коштів, що були спрямовані Акціонерним товариством «Сенс Банк» на погашення плати за розрахунково-касове обслуговування основної картки - у рахунок погашення основного боргу (кредитного ліміту) по поточному рахунку № НОМЕР_2 .

Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» (місцезнаходження: 03150, м.Київ, вул. Велика Васильківська, буд.100; ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правову допомогу адвоката у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» (місцезнаходження: 03150, м.Київ, вул. Велика Васильківська, буд.100; ), в користь держави судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок до спеціального фонду Державного бюджету України (стягувач - Державна судова адміністрація України; отримувач коштів - ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106; код отримувача (код ЄДРПОУ) - 37993783; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) - 899998; р/р UA0026001; код класифікації доходів бюджету 22030106.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддяСеменишин О. З.

Рішення суду виготовлене в нарадчій кімнаті 20 квітня 2023 року.