КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/1631/21 Головуючий у 1 інстанції: Зотько Т.А.
Провадження № 22-ц/824/9890/2023 Доповідач: Шебуєва В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Крижанівської Г.В., Матвієнко Ю.О.,

секретар Шевченко Т.В.,

розглянувши апеляційну скаргу адвоката Буханько Людмили Володимирівни, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на нерухоме майно,-

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначила, що з 12.10.2001 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого вони мають двох дітей. 13.07.2004 року за її згодою ОСОБА_2 уклав з ВАТ КБ «Надра» кредитний договір № 166/К/2004-840, за умовами якого банк надав кредит у сумі 19 800 доларів США для проведення розрахунків за укладеним 13.07.2004 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 загальною площею 55,7 км. м, яка складається з 2-х кімнат. Вона виступила поручителем за кредитним договором і уклала з банком 13.07.2004 року договір поруки. Кредитний договір був укладений відповідно до чинного на той час Положення про державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву, затвердженого постановою КМУ від 26.10.2000 року №1604, Порядку часткової компенсації відсоткової ставки кредитів в комерційних банків молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, затвердженого постановою КМУ від 04.06.2003 року № 853. 20 липня 2004 року між Регіональним відділенням в місті Києві Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та ОСОБА_2 була укладена угода № 153 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків. Виконання зобов`язань за кредитним договором було здійснено достроково 12.12.2006 року та виключно за її доходи, які значно перевищували доходи відповідача. Починаючи з 2018 року, без отримання її згоди ОСОБА_2 здав спірну квартиру в оренду, замінив замки на вхідних дверях квартири. В спірній квартирі знаходяться речі її та дітей, а також придбані за її власні кошти предмети домашнього вжитку. На даний час вони з відповідачем проживають в Німеччині, перебувають в процесі розірвання шлюбу та стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей. Досягти домовленості про поділ майна не вдалося. Позивачка ОСОБА_1 просила поділити майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності; визнати за нею право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 4 658,63 грн.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини, а за ОСОБА_2 - на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 . Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. На думку апелянта суд надав неналежну оцінку доводам позивачки та ухвалив рішення, враховуючи лише покази свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 . Суд першої інстанції не врахував, що ще з 2018 року діти проживають з ОСОБА_1 , а відповідач не сплачував аліментів на утримання дітей та не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї. На даний час у судових установах Німеччини розглядається справа про стягнення із відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дочки. Суд залишив поза увагою надані позивачкою докази вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства та завдання тілесних ушкоджень старшому сину і позивачці. Також суд не врахував, що з листопада 2018 року ОСОБА_2 без згоди позивачки здав спільну квартиру в оренду та отримував від цього дохід, який використовував виключно в своїх інтересах.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 12.10.2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

13.07.2004 між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 166/К/2004-840, відповідно до умов ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 19 800 доларів США з цільовим призначенням для проведення розрахунків по договору купівлі - продажу № 1422 від 13.07.2004 року, що укладений між позичальником та ОСОБА_9 , згідно з якого позичальник придбає у власність нерухоме майно - квартиру - АДРЕСА_1 .

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 13.07.2004 між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 1.

20.07.2004 року між Регіональним відділенням в місті Києві Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та ОСОБА_2 була укладена угода про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків.

Відповідно до умов укладеного 13.07.2004 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу, зареєстрованого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Плохутою Б.П., за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 55,70 кв.м. , яка складається з двох жилих кімнат, жилою площею 28.90.кв.м.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 кожним права власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до частини 3 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, зокрема гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно з ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до змісту вказаних норм у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними.

Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 77-78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст. 12, 81 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами 2, 3 ст. 70 СК України визначено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 була набута у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час шлюбу.

При цьому ОСОБА_1 не надала доказів того, що спірна квартира частково придбана за її особисті кошти, так само як і кредит, який брався на ім`я ОСОБА_2 на оплату вартості квартири, повертався за її особисті кошти. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що виконання зобов`язань за кредитним договором було здійснено за її доходи, які значно перевищували доходи відповідача. Разом з тим, доходи одного із подружжя, отримані ним в період шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання позивачки ОСОБА_1 на наявність конфлікту між сторонами, спричинення відповідачем насильницьких дій відносно неї та їх сина, а також на те, що відповідач не сплачував аліментів на утримання дітей, протягом тривалого часу уникає від виконання свого обов`язку по їх матеріальному забезпеченню. Наявність конфліктів та вчинення одним із подружжя насильницьких дій відносно іншого та дітей не є підставою для відступлення від засад рівності часток подружжя у спільному сумісному майні.

ОСОБА_1 не доведено, що на момент придбання спірної квартири ОСОБА_2 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. З матеріалів справи вбачається, що на час розгляду справи судом не ухвалювалося рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання спільних дітей.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 в рівних частках шляхом виділення кожному із них по 1/2 частині квартири.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Судом першої інстанції було надано належну оцінку доводам ОСОБА_1 та наданим сторонам доказам у їх сукупності, а також правильно вирішив спір в межах предмету доказування.

Доводи апелянта про передачу відповідачем спірної квартири в оренду без згоди позивачки не мають правового значення при вирішенні судом спірних правовідносин.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального оправа.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Буханько Людмили Володимирівни, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 липня 2023 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Крижанівська Г.В.

Матвієнко Ю.О.