Справа № 944/3612/23
Провадження №2/944/969/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2023 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області

в складі головуючого судді Поворозника Г.М.

з участю секретаря судового засідання Климейко Л.Г

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Яворові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло», в якому просила стягнути з відповідача на її користь 99947,52 грн середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

На обґрунтування позову зазначала, що 16 жовтня 2003 року вона була прийнята на роботу у ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» на посаду завідувача канцелярії, 01 червня 2004 року була переведена на посаду завідувача службовим діловодством, 04 липня 2005 року була переведена на посаду начальника відділу кадрів. 30 вересня 2022 року відповідно до наказу в.о. директора підприємства № 101 від 30 вересня 2022 року вона була звільнена з роботи у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. На момент її звільнення утворилася заборгованість із виплати заробітної плати за період лютий 2020 року - грудень 2021 року у розмірі 134682,55 грн та за період січень - вересень 2022 року у розмірі 94711,94 грн, всього 229394,49 грн, що підтверджується відповідними довідками відповідача. На момент звернення до суду із даною позовною заявою, розрахунок із виплати заборгованої заробітної плати за зазначені періоди роботи у наведених довідках із позивачем не проведено. Таким чином, в день звільнення з нею не було проведено розрахунку із виплати заробітної плати. Відповідач порушив її аконне право працівника на своєчасне одержання винагороди за працю, яке гарантоване ст. 43 Конституції України, ст. ст. 1, 24 Закону України «Про оплату праці» та ст. ст. 115, 116 КЗпП України. Статтею 117 КЗпП України встановлена відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні. Згідно даної статті в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 жовтня 2022 року до 31 березня 2023 включно становить 99947,52 грн (780,84 грн (розмір середньоденної зарплати) х на 128 днів затримки у її виплаті), без врахування податків та інших обов`язкових платежів. Таким чином, до стягнення з відповідача підлягає розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який становить 99947,52 грн.

Ухвалою судді від 08 червня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та представник відповідача були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, однак в судове засідання не прибули.

Представник позивача адвоката Зозуля А.В. подав заяву, у якій просить проводити розгляд справи у відсутності позивача ат його відсутності, позовні вимоги підтримує. Також зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи.

Представник відповідача ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» причини своєї неявки суду не повідомив, відзиву, заяв чи клопотань до суду не подавав.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце проведення судового засідання, однак у таке без поважних причин не з`явилася, не повідомила причини неявки, не подала відзиву, а також позивач не заперечує проти заочного вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів, з постановленням заочного рішення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, у зв`язку з неявкою учасників.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 03 липня 2023 року, є дата складення повного судового рішення 10 липня 2023 року.

Оцінивши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню, зважаючи на таке.

Суд встановив, що ОСОБА_1 відповідно наказу № 2 від 17 жовтня 2003 року, була прийнята на роботу у ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» з 16 жовтня 2003 року на посаду завідувача канцелярії.

01 червня 2004 року ОСОБА_1 відповідно до наказу № 63 від 01 червня 2004 року була переведена на посаду завідувача службовим діловодством, а 04 липня 2005 року відповідно до наказу № 49 від 04 липня 2005 року - на посаду начальника відділу кадрів.

Дані обставини підтверджуються відповідними записами в трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 .

Також суд встановив, що 30 вересня 2022 року наказом в.о. директора підприємства № 101 від 30 вересня 2022 року ОСОБА_1 була звільнена з ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст .40 КЗпП України.

Як вбачається з довідок ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» про нараховану, але не виплачену заробітну плату від 09 травня 2023 року № 16 та 17, на момент звільнення ОСОБА_1 утворилася заборгованість із виплати їй заробітної плати за період лютий 2020 року - грудень 2021 року у розмірі 134682,55 грн., та за період січень - вересень 2022 року у розмірі 94711,94 грн, всього 229394,49 грн.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. А у разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1 цього Кодексу.

При цьому, визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Обставини дотримання трудового законодавства при звільненні працівника в силу ст. ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України та норм КЗпП України має довести саме роботодавець.

Однак відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов, також не надав доказів того, що ним здійснено всі залежні від нього заходи, для проведення розрахунку з позивачем, яка була звільнена з роботи, у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників.

В цьому контексті також необхідно врахувати, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Враховуючи наведене, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку, оскільки не провів з працівником розрахунку в день звільнення.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, визначеними «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно з нормами зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком, згідно з яким середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 780,84 грн, а кількість робочих днів затримки розрахунку із заробітної плати за період з 01 жовтня 2022 року (наступний день після звільнення) до 31 березня 2023 включно (шість місяців після звільнення) відповідності до роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 19 серпня 2021 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2022 рік» та Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136, становить 128 днів.

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 жовтня 2022 року до 31 березня 2023 року включно становить 99947,52 грн (780,84 грн х на 128 днів), без врахування податків та інших обов`язкових платежів.

При цьому, суд зазначає, що ч. 1 ст. 117 КЗпП України з 19 липня 2022 року діє в новій редакції відповідно до змін, внесених Законом України № 2352-IX від 01 липня 2022 року, якими встановлено обмеження шістьома місяцями строку, за який виплачується середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи.

Таким чином, законодавець, встановивши обмеження щодо виплати роботодавцем працівнику сум середнього заробітку за час затримки терміном у шість місяців, закріпив на законодавчому рівні застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності під час вирішення вказаної категорії трудових спорів, про необхідність застосування яких зазначила Велика Палата Верховного суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Враховуючи наведені вище обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та висновки суду касаційної інстанції, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити та з стягнути з ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» на користь ОСОБА_1 99947,52 грн копійки середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позовної заяви ОСОБА_1 сплатила судовий збір в розмірі 1073,60 грн, що підтверджується квитанцією від 31 травня 2023 року.

Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Оскільки суд ухвалив рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, з ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» слід стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати із сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 264, 263-265, 273, 354 ЦПК України,

вирішив:

Позов задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» на користь ОСОБА_1 99947 (дев`яносто дев`ять тисяч дев`ятсот сорок сім) гривень 52 копійки середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

Стягнути з Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» на користь ОСОБА_1 1073 (одну тисячу сімдесят три) гривні 60 копійок судових витрат із сплати судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте Яворівським районним судом Львівської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано до суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених законом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду через Яворівський районний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення складене та підписане 10 липня 2023 року.

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач - Державне підприємство «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло», , юридична адреса: Львівська область, Яворівський район, смт Шкло, вул. Курортна, 1.

Суддя Д.Б. Поворозник