КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/2410/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2023 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.,

за участю секретаря Матвієвої А.В.,

за участі представника відповідача Одеської обласної прокуратури прокурора Київської окружної прокуратури міста Одеси Кащенко Вікторії Анатоліївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до Одеської обласної прокуратури

про звільнення майна з-під арешту,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 28.04.2023 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Одеської обласної прокуратури про звільнення з під-арешту нерухомого майна будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна №101, зареєстрованого на праві власності за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , накладеного на підставі постанови Прокуратури міста Одеси за №б/н від 25.03.2003 року, зареєстрованого 13.11.2008 року, номер запису про обтяження №30631993.

В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що вона ОСОБА_1 з 23.08.1979 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . В період шлюбу, ОСОБА_2 придбав 21/1000 частку Дачно-будівельного кооперативу «Культбитспеціаліст», розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Дачна, 4, на підставі договору купівлі-продажу від 25.09.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрованого в реєстрі за №9273. В подальшому, замість зазначеного договору, на підставі розпоряджень Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 01.02.2006 року за №72, від 22.12.2006 року за №1579, Виконавчим комітетом Одеської міської ради 08.02.2007 року видано ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на дачні будівлі, а саме: будинок АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік ОСОБА_2 помер, після смерті якого відкрилась на належне останньому за час життя майно у тому числі вказаний будинок. Позивачка стверджує, що вона є єдиним спадкоємцем до майна її померлого чоловіка ОСОБА_2 , за наслідком чого вона звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Галієвського Д.О. з заявою про прийняття спадщини, на підставі якої 21.09.2022 року заведено спадкову справу №11/2022. Однак, в подальшому їй ОСОБА_1 було роз`яснено про неможливість видання свідоцтва про право на спадщину на вищевказаний будинок, з підстав наявності зареєстрованого обтяження на нього, у виді арешту на підставі постанови Прокуратури міста Одеси за №б/н від 25.03.2003 року. Позивачка зазначає, що ознайомившись з копією постанови Прокуратури міста Одеси за №б/н від 25.03.2003 року, яка слугувала підставою для накладення арешту, вона дізналась, що вказана постанова і вжитий арешт застосовані за наслідком розгляду клопотання про надання правової допомоги прокуратури м.Москви в рамках кримінальної справи №228178 про притягнення до відповідальності членів злочинної групи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які на підставі підроблених документів на ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мешкали в місті Одесі.

Разом з тим, позивачка стверджує, що ані вона, ані її померлий чоловік ОСОБА_2 не мають жодного відношення до вищевказаної кримінальної справи, ані до осіб, відносно яких було порушено вказану кримінальну справу, а будинок АДРЕСА_1 , на який цією постановою накладено арешт, був придбаний її чоловіком фактично за два роки до винесення відповідної постанови.

Також позивачка зазначає, що звернувшись до Одеської обласної прокуратури з запитом відносно вказаної постанови та підстав її винесення, її було повідомлено про неможливість надати відповідну інформацію з підстав того, що реєстраційні журнали, картки, електронні бази даних вхідних, вихідних та внутрішні їх документів зберігаються три роки.

Приймаючи вищевикладене, ОСОБА_1 вказує, що накладений арешт на нерухоме майно належне її померлому чоловікові ОСОБА_2 , значним чином порушує її права, як спадкоємця, перешкоджає в оформленні спадкових прав, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом, для захисту порушених майнових прав та інтересів.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 02.05.2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

05.06.2023 року у підготовчому судовому засіданні, судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити стадію підготовчого провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 04.07.2023 року о 14 год. 00 хв.

22.06.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Одеської обласної прокуратури, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову, з підстав необґрунтованості. Так, в обґрунтування відзиву, представник прокуратури стверджує, що позивачем не доведено належними доказами в рамках якої кримінальної справи було винесено постанову, на підставі якої накладено спірний арешт, а також наслідки розгляду відповідної кримінальної справи. Одночасно, представник відповідача зазначив, що відповідна інформація щодо кримінальної справи, в рамках якої винесено постанову від 25.03.2003 року, в Одеській обласній прокуратурі також відсутня. Також, представником в обґрунтування відзиву викладено багаточисленну кількість правових позицій Верховного Суду відносно юрисдикційності справ з розгляду справ про скасування арештів з нерухомого майна накладених в рамках кримінального провадження, кримінальних справ та досудового слідства.

До судового засідання призначеного на 04.07.2023 року сторона позивача не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце його проведення, однак, 23.06.2023 року до суду надійшла заява від представника ОСОБА_1 адвоката Софронкової Н.О. про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності.

Сторона відповідача з`явилась до судового засідання, в особі представника відповідача Одеської обласної прокуратури прокурора Київської окружної прокуратури міста Одеси Кащенко Вікторії Анатоліївни, яка заперечувала проти задоволення позову, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, надавши їм оцінку в цілому, так і кожному доказу, суд вважає позов ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту підлягаючим до задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 починаючи з 23.08.1979 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з громадянином ОСОБА_2 , зареєстрований Палацом одружень міста Одеси, актовий запис №1952, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 .

В період шлюбу з позивачкою, ОСОБА_2 придбав у громадянки - ОСОБА_7 , від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_8 , нерухоме майно - 21/1000 частку Дачно-будівельного кооперативу «Культбитспеціаліст», розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Дачна, 4, на підставі договору купівлі-продажу від 25.09.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрованого в реєстрі за №9273.

Право власності на підставі вказаного договору, 26.09.2001 року КП «ОМБТІ та РОН» зареєстровано за ОСОБА_2 на вказане майно, про що складено №84 стор. 158 кн. 13с.

08.02.2007 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, замість зазначеного договору купівлі-продажу від 25.09.2001 року за №9273, на підставі розпоряджень Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 01.02.2006 року за №72, від 22.12.2006 року за №1579, ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на дачні будівлі серії НОМЕР_3 , відносно будинку АДРЕСА_1 , який складається з дачного будинку під літ. «Б», загальною площею 239,6 кв.м., гаражу під літ. «Ж», відображених у технічному паспорту від 11.01.2007 року.

На підставі виданого свідоцтва, 20.02.2007 року КП «ОМБТІ та РОН» зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на вказану дачну будівлю АДРЕСА_1 , про що складено номер запису №1793 в книзі 23с-148, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13631485 від 20.02.2007 року.

В подальшому, 06.03.2019 року державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Одеської обл. Морозовою О.С. на підставі вказаного свідоцтва про право власності на дачні будівлі від 08.02.2007 року серії НОМЕР_3 та технічного звіту №24635/19-ТЗ від 14.01.2019 року, технічного паспорту від 14.01.2019 року, проведено державну реєстрацію права власності та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності №30631602, про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №159026800 від 11.03.2019 року.

На підставі вищевикладеного судом встановлено, що в період перебування у шлюбі з позивачкою - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 набув у власність нерухоме майно житловий будинок АДРЕСА_1 , перша підстава виникнення права власності на яке виникло 25.09.2001 року на підставі договору купівлі-продажу від 25.09.2001 року за №9273.

10 квітня 2022 року у віці 68 років, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_4 виданим 11.04.2022 року.

Суд зазначає, що внаслідок смерті особи або оголошення її померлою відкривається спадщина (ч.1 ст.1220 ЦК України).

Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч.1 ст.1258 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України).

Отже, після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина на належне йому за час життя майно у тому числі на житловий будинок АДРЕСА_1 .

З поданих до суду доказів, судом встановлено, що ОСОБА_1 , як дружина померлого чоловіка та спадкоємець першої черги, звернулась з відповідною заявою до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Галієвського Дмитра Олександровича про прийняття спадщини до майна померлого, на підставі якої 21.09.2022 року заведено спадкову справу №11/2022, що підтверджується листом вказаного приватного нотаріуса від 13.03.2023 року за вих. №13/02-14 та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №70100661 від 21.09.2022 року.

У вказаному листі, приватним нотаріусом Галієвським Д.О. засвідчено, що єдиним спадкоємцем до майна ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В подальшому, листом приватного нотаріуса Галієвського Д.О. від 26.04.2023 року, ОСОБА_1 повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину та свідоцтво про право власності подружжя на житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки встановлено наявність зареєстрованого обтяження у виді арешту на це майно, яке накладено Прокуратурою міста Одеси від 2003 року.

У відповідності до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №330311126 від 26.04.2023 року, відносно нерухомого майна - житлового будинку АДРЕСА_2 , за реєстраційним номером об`єкту нерухомого майна №101, наявне зареєстроване 13.11.2008 року обтяження за реєстраційним номером №30631993, у виді арешту, накладеного на підставі постанови Прокуратури міста Одеси за №б/н від 25.03.2003 року.

Згідно з текстом наданої копії постанови Прокуратури міста Одеси за №б/н від 25.03.2003 року судом встановлено, що останньою накладено арешт на приватну будівлю по АДРЕСА_1 , яка винесена слідчим по особливо важливим справам Прокуратури міста Одеси Поповим С.Н., за наслідком розгляду клопотання про надання правової допомоги прокуратури м. Москви, в рамках кримінальної справи №228178 про притягнення до відповідальності членів злочинної групи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які на підставі підроблених документів на ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мешкали в місті Одесі.

У відповідності до листа Одеської обласної прокуратури від 04.05.2023 року за вих. №31/1/3-805вих-23, ОСОБА_1 повідомлено, що інформація про арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 та стан розгляду кримінальної справи №228178 відсутня та неможливо надати відповідну інформацію з підстав того, що реєстраційні журнали, картки, електронні бази даних вхідних, вихідних та внутрішні їх документів зберігаються три роки.

Вказані обставини щодо відсутності інформації про винесену постанову від 25.03.2003 року та стан розгляду кримінальної справи №228178 в рамках якої винесено вказану постанову, також підтверджені представником Одеської обласної прокуратури у відзиві на позовну заяву та не спростовані представником в судовому засіданні 04.07.2023 року.

На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що арешт на житловий будинок АДРЕСА_2 , накладений на підставі постанови Прокуратури міста Одеси за №б/н від 25.03.2003 року, а відтак за правилами КПК України 1960 року, перешкоджає позивачці ОСОБА_1 оформити спадкові права після смерті чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та отримати свідоцтва про право на спадщину та про право власності подружжя щодо вказаного нерухомого майна, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Частиною 4 статті 55 Конституції України гарантовано, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої, абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У частині 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року №5 роз`яснено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України, в діючій редакції, запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року, в редакції, що діяла на момент встановлення обтяження, забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Отже, арешт майна - це один із заходів забезпечення кримінального провадження. Арешт майна має тимчасовий характер, оскільки остаточне рішення про те, що належить вчинити з майном, яке арештоване, буде вирішено судом при ухваленні вироку.

Арешт майна, як правило, полягає у забороні відчужувати майно - один із способів здійснення власником правомочності розпоряджатися належним йому майном шляхом передачі цього майна у власність іншій особі.

Таким чином, арешт накладається виключно на майно підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила небезпечне діяння.

Судом враховується правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена у постанові від 30.06.2020 року по справі №727/2878/19, відповідно до якої суд зазначає наступне.

Так, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові звернула увагу на те, що вона вже неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та вказала на таке, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17).

Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц).

Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від 3 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 7 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц).

Якщо арешт накладений за КПК України 2012 року на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц).

Також, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на її висновки, сформульовані в постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц за позовом фізичної особи до Головного управління Національної поліції в Київській області та Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області про звільнення майна з-під арешту, накладеного в кримінальній справі за правилами КПК України 1960 року та незнятого після закриття кримінальної справи постановою слідчого від 24 грудня 2010 року:

КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачають застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у закритій кримінальній справі.

Справу про звільнення майна з-під арешту, накладеного в кримінальній справі за правилами КПК України 1960 року та незнятого після закриття кримінальної справи постановою слідчого від 24 грудня 2010 року, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Вирішення порушеного позивачем питання про звільнення майна з-під арешту в порядку кримінального судочинства потребувало би відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину. Для такого відновлення необхідним є скасування процесуальних рішень, якими держава в особі уповноважених органів відмовилася від кримінального переслідування позивача. Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача і таким чином призведе до погіршення його правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного позивачем питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів.

Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

Отже, у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала загальний висновок щодо неможливості вирішення за правилами кримінального судочинства питання про звільнення майна з-під арешту після закриття кримінального провадження постановою органу досудового розслідування.

Враховуючи сформульований у цій постанові висновок у справі № 727/2878/19 про необхідність вирішення за правилами кримінального судочинства питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року, та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції суду за таких обставин Велика Палата Верховного Суду у цій постанові від 30.06.2020 року по справі №727/2878/19 відступила від її висновку, сформульованого в пункті 49 постанови 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц, у частині того, що питання про скасування арешту майна, накладеного за КПК України 2012 року, після закриття слідчим кримінального провадження слід вирішувати за правилами цивільного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку та вважає, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.

Приймаючи викладені висновки, суд зазначає, що як вже є встановленим судом арешт майна, про скасування якого просить позивач, був застосований під час розгляду кримінальної справи до набрання чинності КПК України 2012 року, оскільки постанова була винесена 25.03.2003 року, а новий КПК набрав чинності 13.04.2012 року, а відтак арешт винесений на підставі положень КПК України 1960 року.

Одночасно судом враховується, що в Одеській обласній прокуратурі відсутня будь-яка інформація відносно кримінальної справи №228178, в рамках якої Прокуратурою міста Одеса було винесено постанову якою накладено арешт на спірне майно, з посиланням на знищення документів, які зберігаються три роки, що свідчить про відсутність наявності провадження по цій справі.

Враховуючи ненадання відповідачем в порушення приписів ч.1 ст. 81 ЦПК України будь-яких доказів на підтвердження продовження розгляду кримінальної справи №228178 за правилами КПК України 2012 року та скасування арешту накладеного у 2003 році, суд, виходячи з вищевказаної правової позиції, вважає достатніми підстави для розгляду справи про скасування арешту накладеного на підставі положень КПК України 1960 року по кримінальній справі, розгляд якої не здійснювався за правилами КПК України 2012 року, за правилами цивільного судочинства.

Стосовно підстав для скасування арешту, судом враховується, що право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Також ст. 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань.

Крім того, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Приймаючи викладене, з поданих до суду доказів судом встановлено, що ОСОБА_2 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його дружина, яка є спадкоємцем до майна останнього, не були особами, відносно яких порушено кримінальну справу в рамках якої винесено постанову про накладення арешту на приватну будівлю від 25.03.2003 року, не є підозрюваними чи обвинуваченими, а також не є особами, які визнані в межах кримінальної справи цивільними відповідачами, а відтак не є учасниками кримінального провадження.

Вказані обставини представником Одеської обласної прокуратури не спростовувались та не спростовані жодним належним доказом.

Одночасно, судом враховується, що право власності у ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 , виникло первісно 25.09.2001 року на підставі договору купівлі-продажу від 25.09.2001 року за №9273, а відтак за два роки до винесення постанови від 25.03.2003 року, якою накладено арешт на це майно.

Крім того, судом приймається, що продавцем за договором купівлі-продажу від 25.09.2001 року за №9273 спірного майна була ОСОБА_7 , від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_8 .

Постанова про накладення арешту на приватну будівлю від 25.03.2003 року не містить інформації, що ОСОБА_8 та/чи/або ОСОБА_7 , мали жодний статус та були учасниками кримінального провадження, в рамках якого винесено вказану постанову.

На підставі викладеного є встановленим та неспростованим з боку відповідача, що ОСОБА_2 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його дружина ОСОБА_1 не були сторонами та учасниками кримінальної справи №228178, в рамках якої винесено постанову Прокуратури міста Одеси від 25.03.2003 року, а відтак накладений цією постановою арешт на нерухоме майно, за відсутності правових підстав для цього, порушує право власності позивача ОСОБА_1 , внаслідок чого остання позбавлена можливості в повному обсязі оформити свої права власника та спадкові права на це майно.

На підставі викладеного, суд доходить до висновку, що порушене право позивача ОСОБА_1 підлягає судовому захисту шляхом звільнення/зняття майна з-під цього арешту, що є належному судовим захистом.

При цьому суд звертає увагу, що скасування арешту на нерухоме майно, накладений Прокуратурою міста Одеси у 2003 році, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на відсутність кримінальних процесуальних правовідносин, а вжитий арешт діючий на протязі майже 20 років на нерухоме майно особи, яка не є учасником цього кримінального провадження, значним чином порушує права та інтереси позивача по справі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1 обґрунтованим та підлягаючим задоволенню.

Згідно з ч.1, 2. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з позову, позивачем не заявлено вимог стосовно відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим, враховуючи положення ст. 13 ЦПК України, у суду відсутні підстави для покладень судових витрат на відповідача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 13, 76-81, 89, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) до Одеської обласної прокуратури (місцезнаходження: 65000, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3) про звільнення майна з-під арешту задовольнити.

Зняти арешт з нерухомого майна будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна №101, зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , накладений на підставі постанови Прокуратури міста Одеси за №б/н від 25.03.2003 року, зареєстрований 13.11.2008 року, номер запису про обтяження №30631993.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 06.07.2023 року.

Головуючий Калініченко Л. В.