Справа № 201/4203/22
Провадження № 2/201/636/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Алпенідзе К.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 (треті особи: ОСОБА_2 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

В провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 06.07.2022р. надійшла позовна заява Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 (треті особи: ОСОБА_2 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про витребування майна з чужого незаконного володіння (а.с. № 3-8).

08.07.2022р. ухвалою судді Ткаченко Н.В. було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в загальному позовному проваджені з проведенням підготовчого засідання (а.с. № 33).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 08.07.2022р. було вжито заходи забезпечення позовних вимог у вигляді заборони відповідачу, а також будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії (купівлю-продаж, міну, найм, виділ часток та інше) по відчуженню, реалізації, передачі іншим особам та переоформленню документів на нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 103,9кв.м., а також у вигляді заборони державному реєстратору вчиняти будь-які дії (в тому числі реєстрацію та перереєстрацію права власності, внесення записів про накладення арештів, заборон на відчуження, записи про іпотеку інші дії передбачені чинним законодавством), окрім дій по виконанню ухвали суду про забезпечення даного позову по цій справі на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 103,9кв.м. В задоволенні іншої частини заяви про вжиття заходів забезпечення позову було відмовлено (а.с. № 34).

В обґрунтування позовних вимог міський голова Філатов Б.А. посилався на те, що на підставі неіснуючих документів за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а в подальшому за договором купівлі-продажу від 02.11.2021р. ОСОБА_2 продав спірну квартиру ОСОБА_1 , який згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є власником цієї квартири. Оскільки ця квартира вибула з власності територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради поза волею власника, то у відповідності до положень ст.ст. 387, 388 ЦК України міський голова просив позовні вимоги задовольнити та витребувати від ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020. Також позовна заява містить вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат.

Відповідач двічі, а саме 19.09.2022р. та 02.12.2022р., подавав заяви про відкладення розгляду справи (а.с. № 44, 72), втім, до суду жодного разу не з`явився, представника також в суд не направив, правом подачі відзиву на позову в порядку ст. 178 ЦПК України не скористався.

Підготовче засідання у справі у відповідності до положень ст. 197 та п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України було проведено 15.03.2023р. (а.с. № 106).

Представник позивача Романчук М.М. (самопредставництво а.с. № 50) в заяві до суду від 18.04.2023р. підтримала позовні вимоги, не заперечувала проти розгляду справи без технічної фіксації судового процесу. Також в цій заяві представник позивача заперечувала проти ухвалення заочного рішення суду, оскільки відповідач обізнаний про наявність справи в суді, втім, до суду не з`явився, заперечень на позов суду не подав (а.с.№118).

Відповідач ОСОБА_1 ні в підготовчі засідання 22.09.2022р., 14.11.2022р., 05.12.2022р., 01.02.2023р. та 15.03.2023р., ні в судове засідання 18.04.2023р., не з`явився, про дату розгляду справи був повідомлений у відповідності до вимог ЦПК України, як рекомендованими листами з повідомленнями, так і шляхом розміщення оголошень на сайті «Судова влада України» , у справі наявні підтвердження (а.с. № 36, 41, 52, 54, 66-69, 81, 83-84, 87, 89, 95, 97, 99, 109, 112-113, 116). На підготовчі засідання 22.09.2022р. та 05.12.2022р. відповідач подавав заяви про відкладення розгляду справи (а.с. № 44, 72), які судом були задоволені. Про причини неявки в інші підготовчі засідання та в судове засідання 18.04.2023р. суд не повідомив.

Третя особа ОСОБА_2 та представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР ні в підготовчі засідання 22.09.2022р., 14.11.2022р., 05.12.2022р., 01.02.2023р. та 15.03.2023р., ні в судове засідання 18.04.2023р., не з`явилися, про дату розгляду справи були повідомлені у відповідності до вимог ЦПК України, як рекомендованими листами з повідомленнями, так і шляхом розміщення оголошень на сайті «Судова влада України», повідомлень на е/адресу у справі наявні підтвердження (а.с. № 36, 42, 52, 54-56, 66, 70-71, 81, 83, 85-86, 89, 96-98, 101, 109, 112, 114-115, 117). Про причини неявки суд жодного разу не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи суду не скерували.

За вищезазначеного розгляд справи в судовому засіданні 18.04.2023р. відбувався у відповідності до положень ст. 223 та ч.2 ст. 247 ЦПК України за відсутності обох сторін, третіх осіб (їх представників) та без фіксації судового засідання технічними засобами.

Підстав для ухвалення по справі заочного рішення у цій справі немає, оскільки відсутня сукупність умов для ухвалення заочного рішення, яка передбачена ст. 280 ЦПК України. Так, в нашому випадку, немає згоди позивача (представника позивача) на ухвалення по справі заочного рішення ні по тексту позову, ні в заяві до суду від 18.04.2023р. (вимоги п.4 ч.1 ст. 280 ЦПК України).

Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

У відповідності до статті 143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

По тексту позову міський голова зазначає, що з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Дніпровській міській раді стало відомо, що за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно за вищевказаною адресою за ОСОБА_2 стали наступні документи: свідоцтво про право власності на житло від 02.10.1995р., видане Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів (запис у реєстровій книзі №96п-85) на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ; договір дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , серія та номер: 5-5326, виданий 06.03.1996р. державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д.; договір дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , серія та номер: 5-5327, виданий 06.03.1996р. державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д.; відповідь керівника Першої ДДНК Водолазької Н.В. від 11.09.2021р. № 29376/09-21; відповідь начальника виробничого відділу КП «ДМБТІ» ДМР Усманова С.В. від 13.09.2021р. за вих. № 12830 (вх. КП «ДМБТІ» ДМР № 15/10567 від 10.09.2021р.).

Однак, листом КП «ДМБТІ» ДМР від 30.03.2021р. № 2963 повідомило, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 , КП «ДМБТІ» ДМР не проводилась. Інформаційна довідка за вихідним № 12830 від 13.09.2021р. щодо об`єкту нерухомості, а саме: АДРЕСА_2 , КП «ДМБТІ» ДМР не надавалась, відповідно запит від державного реєстратора виконавчого комітету Ляшківської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області Савран Н.В. не надходив. За номером вихідної кореспонденції № 12830 КП «ДМБТІ» ДМР 24.09.2021р. була підготовлена відповідь на запит приватного нотаріуса ДМНО Лоян Т.С. щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 (вх. КП «ДМБТІ» ДМР № 15/10505 від 19.09.2021р.). В матеріалах інвентаризаційної справи міститься рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 10.05.2007р. № 1276 «Про визнання таким, що втратило чинність рішення виконкому міської ради від 15.06.2000р. № 1540 «Про зміну правового режиму приміщення № 30 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 » (а.с. № 20).

Листом від 09.02.2022р. № 3/9-722 департамент житлового господарства Дніпровської міської ради повідомив, що за архівними даними приватизаційних справ департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 . Розпорядження органу приватизації щодо квартири за зазначеною адресою не видавалось (а.с. № 21).

Листом від 25.10.2022р. № 1618/01-16 Перша дніпровська державна нотаріальна контора повідомила, що запит державного реєстратора Ляшківської сільської ради Савран Н.В. на адресу нотаріальної контори не надходив; відповідь від 11.09.2021р. за вих. № 29376/09-21 вказаною нотаріальною конторою не готувалась та не відправлялася вказаному адресату (а.с. № 62).

Судом також було направлено запит до завідувачки Першої ДДНК від 01.02.2023р. з метою з`ясування обставин, яка з відповідей Першої ДДНК надавалася: від 11.09.2021р. чи від 25.10.2022р., чи надавалися обидві? (а.с. № 92-93).

Згідно відповіді в.о. завідувачки Першої ДДНК від 09.02.2023р. (а.с. № 94) вбачається, що Першою ДДНК надавалася відповідь лише один раз, лист від 25.10.2022р. за № 1618/01-16.

Листом від 03.11.2022р. № 1403/01-21 Державний нотаріальний архів Дніпропетровської області повідомив, що згідно Реєстру для реєстрації нотаріальних дій Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори № 5 за 1996р. записи про реєстрацію 06.03.1996р. договорів дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відсутні. Так само в справах Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори за 1996р. справа індекс № 2-03 «Договори відчуження квартир» за період з 03.01.1996р. по 14.03.1996р. за реєстровими номерами № 5-5326 та № 5327 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відсутні примірники цих договорів дарування (а.с. № 77).

В межах підготовчого провадження представником позивача до матеріалів цивільної справи долучено витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні № 0001412, з якого вбачається, що за фактом незаконного вибуття нерухомого майна за підробними документами ( АДРЕСА_2 ) триває досудове розслідування з попередньою кваліфікацією ст.27 ч.5, ст. 28 ч. 2, ст. 190 ч.4 КК України (а.с. № 103-105).

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1,6 ст.81 ЦПК України).

Варто зазначити, що докази у справі відповідно до положень ст. 89 ЦПК України оцінюються, окрім іншого, за принципом їх достатності і взаємного зв`язку у їх сукупності.

Аналізуючи забрані докази у справі, суд зазначає, що на підставі не існуючих документів (свідоцтва про право власності на житло від 02.10.1995р. та двох договорів дарування від 06.03.1996р. а.с. № 10-11, 12-14, 15-17), а також не існуючих відповідей Першої ДДНК від 11.09.2021р. № 29376/09-21 та відповіді КП «ДМБТІ» ДМР від 13.09.2021р. (а.с. № 18, 19) за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В подальшому, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 02.11.2021р. здійснив відчуження квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , який на сьогоднішній день згідно з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є власником спірної квартири (а.с. № 22-25).

Розглядаючи спір, суд виходить з того, що нерухоме майно вибуло з власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради поза волею власника. При цьому враховано, що розпорядження органу приватизації щодо квартири за зазначеною адресою не видавалось (а.с. № 21), а отже квартира АДРЕСА_1 є власністю територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

За вищезазначеного наявні підстави для повернення вказаного майна шляхом витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння.

Стосовно правових підстав для задоволення позовних вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Цивільним кодексом України передбачено як один зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

При цьому, власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. До того ж, відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21.12.2016р. у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.12.2018р. у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Враховуючи вищевикладене, а також те, що спірне нерухоме майно вибуло від власника поза волею Дніпровської міської ради, а тому підлягає поверненню у власність територіальної громади м. Дніпро.

Як роз`яснено в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14.11.2018р. у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17.12.2014р. у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Стосовно питання належного позивача у справі суд окремо зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Частиною 1 статті 10 цього Закону встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до частини п`ятої статті 16 цього Закону від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною п`ятою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Отже, володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності здійснює орган місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада.

З огляду на вищеперелічені положення профільного закону та положення ст. 143 Конституції України суд робить висновки про те, що Дніпровська міська рада є належним позивачем у справі.

Оскільки розпорядження органу приватизації щодо квартири АДРЕСА_1 не видавалось (а.с. № 21), територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради не вчиняла дій щодо розпорядження цією квартирою у спосіб, передбачений законом, шляхом прийняття відповідного рішення, відчуження майна відбулось без вираження волі територіальної громади міста Дніпра, тому спірна квартира повинна бути витребувана з незаконного володіння відповідача ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

За вищезазначеного, суд дійшов висновків, що позовні вимоги обґрунтовані, отже підлягають задоволенню в повному обсязі.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги результат розгляду справи, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати, які понесені ним по оплаті судового збору при подачі позову у розмірі 4 502 грн. та при подачі заяви про забезпечення позовних вимог у розмірі 1 240 грн. 50 коп., а разом - 5 742 грн. 50 коп. (а.с. № 2, 29).

На підставі викладеного, керуючись ст. 143 Конституції України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 387, 388 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 223, ч. 2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 (треті особи: ОСОБА_2 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити.

Витребувати від ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, код ЄДРПОУ - 26510514, нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 5 742 грн. 50 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.