Справа № 288/1920/21
Провадження № 2/288/24/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2023 року. смт.Попільня

Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Рудник М. І.,

з участю секретаря судових засідань - Колодяжної Н.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Попільня цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ майна подружжя, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частку майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - Позивач) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі - Відповідач) про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ майна подружжя, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частку майна подружжя в якому з врахуванням уточнення /а.с.17-19/ та збільшення /а.с.98-100/ позовних вимог вказує, що вони з Відповідачем з 24 червня 1989 року по 23 листопада 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі, після розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя між ними не проводився.

За час перебування в шлюбі сторони за спільні кошти побудували житловий будинок АДРЕСА_1 , власником якого є Відповідач та в якому після розірвання шлюбу залишилась проживати Позивач з дітьми.

З липня 2009 року сторони почали знову проживати у вказаному житловому будинку разом однією сім`єю та вести спільне господарство, проте з серпня 2021 року їх спільне проживання припинилося в зв`язку з виниклими непорозуміннями.

Позивач зазначає, що вона пішла з їх спільного з Відповідачем будинку та змушена орендувати житло, в той час як він користується всім майном та її до будинку не допускає, проте вказане майно, житловий будинок та земельна ділянка придбано за спільні кошти ними з Відповідачем під час перебування в зареєстрованому шлюбі, а тому вона має право на 1/2 частку зазначеного майна.

Крім того, під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, сторонами за спільні кошти було придбано автомобіль марки OPEL COMBO-С, д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіль марки CHEVROLET NIVA, д.н.з. НОМЕР_2 , яке відноситься до спільного майна подружжя та право на 1/2 частку на які Позивач має, однак право власності на які, також зареєстровано за Відповідачем.

На підставі вищевикладеного, Позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу у період з липня 2009 року по серпень 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 , здійснити поділ спільного майна подружжя, житловий будинок АДРЕСА_1 , земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 0.25 га, автомобіль марки OPEL COMBO-С, д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіль марки CHEVROLET NIVA, д.н.з. НОМЕР_2 , визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 0.25 га, автомобіль марки OPEL COMBO-С, д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіль марки CHEVROLET NIVA, д.н.з. НОМЕР_2 .

Представник Позивача в судовому засідання підтримала заявлений позов та просила його задовольнити.

Представник Відповідача в судовому засіданні проти задоволення заявленого позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні.

Суд, вислухавши представників сторін, допитавши свідків, оглянувши цивільну справу № 288/2359/21, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного висновку.

У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано 22 січня 2008 року. /а.с.20/

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , власником транспортного засобу марки OPEL COMBO-С, д.н.з. НОМЕР_1 , 2008 року випуску є ОСОБА_4 , дата реєстрації - 26 жовтня 2013 року. /а.с.55/

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , власником транспортного засобу марки CHEVROLET NIVA, д.н.з. НОМЕР_2 , 2007 року випуску є ОСОБА_4 , дата реєстрації -24 березня 2016 року. /а.с.56/

20 січня 2022 року за вих.№ 31/6-44 Регіональним сервісним центром в Житомирській області повідомлено, що строк зберігання документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація транспортних засобів становить три роки , а тому відсутня можливість надати копії документів, які стали підставою для видачі ОСОБА_4 свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 24 березня 2016 року та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 26 жовтня 2013 року. /а.с.74-75, 78-79, 110-111/

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 26 жовтня 2022 року в справі № 288/2359/21, задоволено заяву ОСОБА_3 , заінтересована особа ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю, встановлено юридичний факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу у період з липня 2009 року по 15 серпня 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 . /а.с.83-86/

Постановою Житомирського апеляційного суду від 20 лютого 2023 року скасовано рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 26 жовтня 2022 року і залишено без розгляду заяву ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, з тих підстав, що встановлення вказаного факту пов`язане із вирішенням спору про право. /а.с.87-88/

03 січня 2023 року за вих. № 2-6 старостою Новоселицького старостинського округу надано довідку про те, що за даними Новоселицького старостинського округу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно проживала та вела спільне господарство разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 з ІНФОРМАЦІЯ_3 по 01 вересня 2021 року. /а.с.101/

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру від 10 грудня 2020 року, земельній ділянці площею 0.2500 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , присвоєно кадастровий номер - :02:002:0016. /а.с.128-130/

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від -09 листопада 2020 року, зареєстровано право приватної власності ОСОБА_4 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . /а.с.131/

В технічному паспорті на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленому на замовлення ОСОБА_4 станом на 06 жовтня 2016 року визначено характеристику будинку, господарських будівель і споруд: - житловий будинок, позначений на плані під літерою «А», 1990 року побудови; - погріб, позначений на плані під літерою «Б», 1980 року побудови; - гараж, позначений на плані під літерою «В», 1990 року побудови; - літня кухня, позначена на плані під літерою «Г», 1990 року побудови; - сарай, позначений на плані під літерою «Д», 1990 року побудови; - убиральня, позначена на плані під літерою «Є», 1990 року побудови; - огорожа, позначена на плані під літерою «1». /а.с.132-136/

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що він працює старостою Новоселицького старостинського округу та ним на підставі Погосподарської книги було видано довідку про те, що ОСОБА_3 дійсно проживала та вела спільне господарство зі своїм чоловіком ОСОБА_4 . Вони деякий час разом працювали в школі та на роботу ходила з одного будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , у них є дві дочки, які зареєстровані за вказаною адресою. З вересня 2021 року вони разом не проживають. ОСОБА_4 має доступ до будинку, а ОСОБА_3 виїхала з села, він не допускав її до будинку та змінив замки.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що сторони по справі є її батьками та їй відомо, що вони розірвали шлюб, але проживали разом в будинку, вели спільне господарство, обробляли разом земельну ділянку, жили як одна сім`я, разом проводили сімейні свята. Коли батько був на роботі то комунальні послуги сплачував він, після того як звільнився, сплачувала комунальні платежі мати. Два автомобілі батьки придбали коли проживали разом. Батько залишав сім`ю, а саме коли їй було 15 та 17 років на нетривалий період. В 2021 році між нею та батьком стався конфлікт, після якого вони з матір`ю забрали з будинку деякі речі та більше не мають змоги повернутися додому, тому що батько змінив замки. Мати у вересні 2021 року виїхала проживати у інше місце, а вона з сестрою також проживають в іншому місці, за адресою АДРЕСА_1 , вони лише зареєстровані.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що Відповідач є його рідним братом та йому відомо, що брат після розлучення з дружиною проживали разом, вели спільне господарство, обробляли земельну ділянку. Він неодноразово приїжджав до них у гості, при цьому збиралася вся родина. Будинок сторони будували разом, а родичі з обох сторін їм у цьому допомагали. Автомобілі також купляли під час спільного проживання. ОСОБА_4 декілька раз залишав сім`ю на короткий період, проте через місяць - два повертався. Зараз ОСОБА_3 не має доступу до будинку, так як ОСОБА_4 замінив замки та не допускає її з дочками туди. Йому брат ключі від даного будинку не передавав. У ОСОБА_4 є можливість проживати також і батьківському будинку, який знаходиться поряд. На даний час брат також не проживає у даному будинку, так як перебуває на службі.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що він проживає по сусідству з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та йому відомо, що вони постійно разом проживали, вели спільне господарство, виростили двох дітей, придбали два автомобілі. Вони дружили сім`ями, ходили один до одного в гості та в них була нормальна сім`я. Були періоди коли ОСОБА_4 не проживав з ОСОБА_3 , але це було недовго та він повертався в сім`ю. З 2021 року вони з ОСОБА_3 разом не проживають, ОСОБА_4 змінив замки в будинку та не допускає туди ОСОБА_3 і дітей.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позивач звернулась до суду з позовом в якому просить встановити факт проживання однією сім`єю з Відповідачем, здійснити поділ майна подружжя, що є об`єктом спільної сумісної власності та визнати за нею право власності на вказане майно з тих підстав, що під час перебування в зареєстрованому шлюбі з Відповідачем вони збудували житловий будинок, після розірвання шлюбу вони не здійснювали поділ майна, в подальшому сторони з липня 2009 року по серпень 2021 року знову почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу та за вказаний період було придбано два автомобілі, які також є спільним майном подружжя.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Норми статей 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, при вирішенні спору про поділ майна необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17).

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Судом встановлено, що сторони з 24 червня 1989 року /а.с.21/ по 22 січня 2008 року /а.с.20/ перебували в зареєстрованому шлюбі та за час їх спільного проживання було збудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 /а.с.132-136/, право власності на вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку на якій він розташований зареєстровано в 2020 році за Відповідачем /а.с.131/.

Таким чином на вказане нерухоме майно поширюється презумпція спільності права власності подружжя на майно та рівності часток кожного із них у ньому, а Відповідачем в свою чергу не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності подружжя на майно, як то доведення придбання такого майна за кошти, які належали йому особисто, або інші підстави для визнання майна особистою власністю, перелік яких визначено статтею 57 СК України.

В частині вирішення позовних вимог про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з липня 2009 року по серпень 2021 року суд зазначає неступне.

Під розгляду справи Позивачем надано фактичні докази на підтвердження наявності між нею та Відповідачем фактичних шлюбних стосунків та проживання з ним однією сім`єю з липня 2009 року по серпень 2021 року, ведення ними спільного господарства, наявність спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, тобто, що між ними мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю.

Характер відносин між сторонами вказує на наявність ознак спільного проживання сім`єю, а саме проживання разом, ведення спільного господарство та наявність єдиного бюджету, що підтверджується як наданими документальними доказами, так і показами свідків, які є одним із засобів доказування для доведення обставин справи.

В свою чергу, Відповідачем під час судового розгляду справи доказів протилежного на спростування підтвердження даного факту надано не було.

При цьому суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Встановлення зазначеного факту пов`язане з необхідністю доведення Позивачем придбання двох автомобілів: - марки OPEL COMBO-С, д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого вказаний ОСОБА_4 , дата реєстрації - 26 жовтня 2013 року /а.с.55/; - марки CHEVROLET NIVA, д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого вказаний ОСОБА_4 , дата реєстрації -24 березня 2016 року /а.с.56/, а тому враховуючи встановлені обставини, а саме факт проживання сторін однією сім`єю, на вказані автомобілі також поширюється презумпція спільності права власності подружжя на майно та рівності часток кожного із них у ньому.

Згідно із частиною третьою, четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. (частина перша статті 65 СК України)

Відповідно до пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова № 11), поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статтею 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України).

В пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно частини першої статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У відповідності до частини першої статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено, що спірне майно було набуто сторонами під час проживання в зареєстрованому шлюбі (житловий будинок та земельна ділянки) та придбано за договором купівлі - продажу під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу (два легкові автомобілі), Відповідачем не доведено наявність підстав для спростування презумпції спільності майна подружжя, що підлягає застосуванню до визначення правового режиму нерухомого та рухомого майна, яке є предметом спору у цій справі, в зв`язку з чим заявлені Позивачем позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частки на майно подружжя підлягають задоволенню.

Щодо заявленої вимоги про поділ земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований спірний житловий будинок, який підлягає поділу, як об`єкт спільного майна подружжя, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з частинами першою, четвертою статі 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) звернула увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів ОСОБА_9 (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки Позивачем під час розгляду справи доведено факт проживання сторін однією сім`єю та те, що спірне майно має статус спільного майна подружжя, воно підлягає поділу та за Позивачем належить визнати право власності на 1/2 частку спірного майна, оскільки таким чином будуть реалізовані її права як співвласника.

Відповідно до положень частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при поданні до суду позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 2352.80 гривень /а.с.1, 15, 112/ та сплачено 454.00 гривень /а.с.43/ судового збору за подання заяви про забезпечення позову, яка була задоволена судом, вказані витрати в сумі - 2806.80 гривень підлягають стягненню з Відповідача на користь Позивача.

Керуючись статтею 41 Конституції України; Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»; статтями 3, 21, 36, 60, 61, 63, 69, 70, 71, 74 СК України; статтями 15, 16, 316, 317, 319, 328, 355, 356, 358, 361, 368, 372, 377, 392 ЦК України; статтями 4, 5, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 78, 81, 89, 128, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ майна подружжя, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частку майна подружжя - задовольнити.

Встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу у період з липня 2009 року по серпень 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Здійснити поділ спільного майна подружжя: - житлового будинку АДРЕСА_1 ; - земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0.25 га, за адресою: АДРЕСА_1 ; - автомобіля марки OPEL COMBO-С, д.н.з. НОМЕР_1 ; - автомобіля марки CHEVROLET NIVA, д.н.з. НОМЕР_2 .

Визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , жителькою АДРЕСА_1 ) право власності на 1/2 частину: - житлового будинку АДРЕСА_1 ; - земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 0.25 га, за адресою: АДРЕСА_1 ; - автомобіль марки OPEL COMBO-С, д.н.з. НОМЕР_1 ; - автомобіль марки CHEVROLET NIVA, д.н.з. НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_7 , жителя АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , жительки АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 2806.80 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Попільнянського

районного суду М. І. Рудник