Справа № 466/4074/21 Головуючий у 1 інстанції: Федорова О.Ф.
Провадження № 22-ц/811/273/23 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю секретаря Колич Х.Б.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 01 грудня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Жидачівської районної державної адміністрації Львівської області про стягнення відшкодування у виді середнього заробітку внаслідок затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 03.08.2020 року позивача було прийнято на роботу на посаду завідувача сектору з питань цивільного захисту Жидачівської районної адміністрації, а наказом від 19.02.2021 року № 25/07-06 звільнено з роботи з 22.02.2021 року на підставі п.1 ч.1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу» у зв`язку із реорганізацією Жидачівської районної адміністрації шляхом приєднання її до Стрийської районної державної адміністрації.

Зазначалося, що у день звільнення позивача з роботи йому не було виплачено нараховану заробітну плату за лютий 2021 року у розмірі 616 грн.66 коп., яку виплатили лише 25.03.2021 року, а тому позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку за період з 22.02.2021 року по 25.03.2021 року у розмірі 20 588 грн. 65 коп., а також понесені ним судові витрати на оплату правової допомоги (а.с. 1-2).

Ухвалою суду від 20.01.2022 року на клопотання позивача Жидачівську районну державну адміністрацію Львівської області було замінено на її правонаступника Стрийську районну державну адміністрацію Львівської області (а.с. 59-60).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнутоз Стрийської районної державної адміністрації Львівської області на користь ОСОБА_1 :

-10 294 грн. 32 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

-1 500 грн. витрат на правничу допомогу.

Стягнуто з Стрийської районної державної адміністрації Львівської області в дохід держави судовий збір у розмірі 454 грн. (а.с. 136-143).

Дане рішення оскаржив позивач.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає неправомірним посилання суду «на судовий прецедент у вигляді Постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц», оскільки суми відшкодувань, які були предметом позовних вимог у даній та згаданій справах, суттєво різняться, так як у справі № 761/9584/15-ц «позивач звернувся до суду з позовом зі спливом більш ніж шести років після звільнення з роботи».

Називає «лукавством» посилання суду на те, що Стрийська районна військова адміністрація постійно виконує заходи правового режиму воєнного стану та забезпечує потреби установ та підприємств військової інфраструктури, а відтак в останньої відсутні кошти для виплати відшкодування у виді середнього заробітку внаслідок затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , оскільки «відповідач мав більше року часу перед цими подіями щоб врегулювати даний спір мировою угодою».

Просить розгляд справи проводити за його відсутності (а.с. 148-152).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як стверджується матеріалами справи, зокрема змістом позовної заяви, позивачу на час звернення з цією позовною заявою до суду (06 травня 2021 року) було добре відомо про реорганізацію Жидачівської районної адміністрації шляхом приєднання її до Стрийської районної державної адміністрації, у зв`язку з чим його і було звільнено з роботи.

Однак, у поданому ним позові відповідачем зазначено саме Жидачівську районну адміністрацію і її адресу у місті Жидачеві Львівської області.

В результаті це призвело до того, що вся кореспонденція (в тому числі і судові повістки з викликом до суду), скерована судом на адресу Жидачівської районної адміністрації, поверталася без вручення її адресату: з довідками пошти про те, що «організацію ліквідовано» (а.с. 24, 25, 28, 33, 45).

І лише 13 січня 2022 року позивач звернувся до суду з Заявою про заміну сторони її правонаступником (Жидачівської районної адміністрації Стрийською районною державною адміністрацією; а.с. 47-48), що і було зроблено ухвалою суду від 20 січня 2022 року (а.с. 59-60).

Стрийську районну військову адміністрацію було утворено лише 24 лютого 2022 року і саме вона давала свій Відзив на позовну заяву, посилання на який міститься у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду і який цитує апелянт у поданій ним апеляційній скарзі на це рішення суду.

Відтак, Стрийська районна військова адміністрація (утворена 24 лютого 2022 року з початком повномасштабної військової агресії російської федерації проти України) вправі була посилатися на те, що вона постійно виконує заходи правового режиму воєнного стану та забезпечує потреби установ та підприємств військової інфраструктури, а тому в останньої відсутні кошти для виплати відшкодування у виді середнього заробітку внаслідок затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з Жидачівської районної адміністрації (що мало місце ще 22.02.2021 року), а відтак доводи апеляційної скарги стосовно того, що «відповідач мав більше року часу перед цими подіями щоб врегулювати даний спір мировою угодою», є надуманими і не можуть прийматися до уваги.

За змістом роз`яснень, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця (п.71), однак і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані (п.72), оскільки відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, щоза певних обставин обсяг відповідальності роботодавця перед колишнім працівником може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків (п.78).

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, а не на покарання боржника (п.п. 81, 82).

З урахуванням всіх вищенаведених обставин Велика Палата Верховного Суду у вищезгаданій справі задовольнила позовну вимогу про стягнення 419 005 грн. 39 коп. лише частково, а саме у розмірі 11 000 грн. (тобто 2,6 % від заявлених позовних вимог і за затримку розрахунку більш, як на 6 (шість) років: з 16 лютого 2009 року по квітень 2015 року).

В той же час, оскаржуваним рішенням за затримку розрахунку з позивачем (апелянтом) на 31 день задоволено 50 % від заявлених ним позовних вимог.

Відтак, доводи апеляційної скарги з посиланням на нібито неправомірність посилання суду «на судовий прецедент у вигляді Постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц», також до уваги прийматися не можуть.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено у 2023 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2023 року - 2 684, 00 грн.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення з відповідача 20 588 грн. 65 коп. середнього заробітку внаслідок затримки розрахунку при звільненні.

Відтак, ціна позову у цій справі складає 20 588 грн. 65 коп., що станом на 01 січня 2023 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684, 00 грн. х 100 = 268 400, 00 грн).

Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 20 588 грн. 65 коп., судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384, 389 частина 3 пункт 2 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 01 грудня 2022 року- без змін.

Постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 19 квітня 2023 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.