Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

Головуючої судді - Бенца К.К.

при секретарі Майор Ю.В.

за участю:

представника позивача ТОВ «Кей-Колект» ? Дорош І.

представника відповідача Горват І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від 23.06.2008 року.

Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що 23.06.2008 року ОСОБА_1 уклала з ПАТ «УкрСиббанк» кредитний договір № 0 відповідно до умов якого, Банк зобов`язався надати позичальнику кредит в сумі 48300,00 доларів США, а позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користуванням кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором та Додатком № 1 до нього графіком погашення кредиту.

Позивач зазначає, що Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав.

11.06.2012 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» відповідно до договору факторингу № 4 свої права вимоги за зобов`язаннями відповідача по кредитному договору.

Позивач вказує, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання щодо погашення суми отриманого кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, у розмірі та строки визначені кредитним договором не виконує. ОСОБА_1 порушувала терміни погашення кредиту і відсотків за користування кредитом. Вимогу позивача про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, відповідачем залишено без задоволення.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 не виконала належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, яка станом на 01.12.2013 року складає 54192,31 USD ( доларів США) , з яких:

-Заборгованість по основній сумі 42672,66 USD ( доларів США);

Заборгованість за процентами 11519,65 USD( доларів США), яку позивач просив стягнути на його користь із відповідача ОСОБА_1 .

В ході розгляду справи, 26.04.2021 року позивач, скориставшись наданими йому правами передбаченими ст. 49 ЦПК України, подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог відповідно до якої просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей Колект» загальну суму заборгованості, яка становить 45269,05 доларів США, з яких заборгованість по основній сумі кредиту - 41622,66 доларів США; заборгованість за процентами 3646,39 доларів США, яку позивач просить суд стягнути з відповідача.

Заяву обгрунтовує тим, що здійснено перерахунок відсотків за користування кредитними коштами за відсотковою ставкою згідно умов кредитного договору.

Позиція сторін справи :

В судовому засіданні представник позивача зменшені позовні вимоги підтримала просила суд їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві та заяві про зменшення позовних вимог. Зокрема зазначила, що 26.03.2008 року ОСОБА_1 уклала з ПАТ «УкрСиббанк» кредитний договір, відповідно до умов якого отримала в кредит грошові кошти. Просила суд не враховувати додаткову угоду № 1 до кредитного договору , так як відповідно до заяви про зменшення позовних вимог така не входить до предмета доказування. Вказала, що відсутній оригінал меморіального ордеру , оскільки за строком давності документ знищений.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, просила відмовити у задоволенні позову. Вказала на те, що ПАТ «УкрСиббанк» неправильно передав її данні ТОВ «Кей-Колект» , у неї кредит вже закритий. Договір факторингу вона не бачила , всі документи фальсифіковані. Вважає, що позивач не має право вимоги від неї коштів, вона не отримувала кошти за споживчим кредитом. Вона отримала гроші по договору на рахунок в сумі 234 240,00 грн. Вона погашала кредит і сплатила суму в розмірі 26 000 доларів США. Погашала в більшості в доларах США. Була у неї прострочка і в подальшому передали ТОВ «Кей-Колект». Вона одержала кредит в гривнях. Вказує на те, що ТОВ «Кей-Колект» не має до неї відношення, борг вона погасила.

Представник відповідача в судовому зсіданні проти задоволення позову заперечив, зокрема зазначив, що відповідно до Інструкції про касові операції в банках України у заяві про видачу готівки має бути підпис одержувача про отримання. Вказує , що відсутні докази видачі грошей ОСОБА_1 , відсутні первинні документи. Передача прав вимоги від ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кей-Колект» відбулась з порушенням Закону. ТОВ «Кей-Колект» не володіє правоздатністю щодо здійснення факторингу, позивач ТОВ «Кей-Колект» не має право вимагати від відповідача суму боргу, оскільки даному товариству було видано ліцензію 16.05.2017 року для надання фінансових послуг, а 21.12.2017 року її анульовано, а відтак позивач не володіє правоздатністю щодо здійснення факторингу. Просив відмовити у задоволенні позову .

Клопотання, заяви.

09.06.2015 року представником позивача подано до суду клопотання про уточнення позовних вимог.

23.10.2015 року представником позивача подано до суду заяву про перенесення слухання справи.

24.12.2015 року представником позивача подано до суду заяву про перенесення слухання справи.

25.02.2016 року представником позивача подано до суду заяву про перенесення слухання справи.

25.03.2016 року представником відповідача подано до суду заяву (клопотання) про ознайомлення з матеріалами справи.

22.04.2016 року представником відповідача подано до суду заяву про перенесення слухання справи.

22.04.2016 року представником відповідача подано до суду клопотання про витребування доказів.

24.05.2016 року представником позивача подано до суду заяву про перенесення слухання справи.

04.07.2016 року представником відповідача подано до суду заяву про перенесення слухання справи.

10.03.2017 року представником відповідача подано до суду заяву про відкладення розгляду справи.

17.05.2017 року представником відповідача подано до суду заяву про відкладення розгляду справи.

23.08.2017 року представником відповідача подано до суду заяву про відкладення розгляду справи.

21.12.2017 року представником відповідача подано до суду заяву про відкладення розгляду справи.

30.05.2018 року представником відповідача подано до суду клопотання про витребування оригіналів документів.

14.06.2018 року представником відповідача подано до суду заяву про відкладення розгляду справи.

18.09.2018 року представником позивача подано до суду клопотання про надання додаткового терміну для виконання ухвали суду.

19.09.2018 року представником відповідача подано до суду заяву про відкладення розгляду справи.

25.10.2019 року представником позивача подано до суду пояснення на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 15.06.2018 року.

05.02.2020 року представником позивача подано до суду заяву про відкладення розгляду справи.

05.02.2020 року представником відповідача подано до суду заяву про відкладення розгляду справи.

31.03.2020 року представником позивача подано до суду заяву про відкладення розгляду справи.

06.04.2020 року представником позивача подано до суду заяву про відкладення розгляду справи.

15.02.2021 року представником відповідача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

26.04.2021 року представником позивача подано до суду заяву про зменшення позовних вимог.

16.06.2021 року представником відповідача подано до суду заяву про надання можливості для ознайомлення з матеріалами справи.

03.08.2021 року відповідачем подано до суду заяву про надання можливості для ознайомлення з матеріалами справи.

27.08.2021 року представником відповідача подано до суду заяву про надання можливості для ознайомлення з матеріалами справи.

31.08.2021 року представником відповідача подано до суду клопотання про надання терміну для підготування відзиву на позовну заяву.

05.11.2021 року представником відповідача подано до суду клопотання про вступ, ознайомлення та перенесення судового засідання.

14.12.2021 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву.

14.12.2021 року представником відповідача подано до суду клопотання про витребування доказів.

14.12.2021 року представником відповідача подано до суду клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи.

26.01.2022 року Директором Департаменту ліцензування НБУ подано до суду лист про розгляд ухвали Ужгородського міськрайонного суду про витребування інформації та документів щодо ТОВ «Кей-Колект».

02.02.2022 року провідним фахівцем ВОПМ УОСМ ДМОП АТ «УкрСиббанк» подано до суду лист про надання інформації.

07.12.2022 року представником відповідача подано до суду клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

13.02.2023 року представником відповідача подано до суду клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

29.12.2014 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду суддею Домніцький В.В. відкрито провадження по справі.

25.04.2016 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду суддею Домніцький В.В. клопотання про витребування доказів задоволено.

06.10.2016 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду суддею К.К. Бенца прийнято справу до провадження.

15.06.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду суддею К.К. Бенца клопотання про витребування доказів задоволено.

13.11.2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду суддею К.К. Бенца застосовано до позивача заходи примусу у виді тимчасового вилучення оригіналів доказів для дослідження судом.

14.12.2021 року Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду клопотання про витребування доказів задоволено.

14.12.2021 року Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи відмовлено.

14.12.2021 року Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду залишено без розгляду відзив , оскільки такий було подано поза межами встановленого судом строку, протягом якого може бути подано відзив та відсутністю поважних причин пропуску строку подачі відзиву.

19.12.2022 року Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено провести розгляд справи в режимі відео конференції

15.02.2023 року Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено провести розгляд справи в режимі відео конференції.

Заслухавши вступне слово представника позивача, вступне слово представника відповідача , відповідача , вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Фактичні обставини справи:

Судом встановлено, що 23.06.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» правонаступником якого є ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно умов якого Банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 48 300,00 дол. США що дорівнює еквіваленту 234240,51 грн., за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов`язався прийняти належним чином, використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах визначених у даному договорі, строком користування не пізніше 25 червня 2029 року , що стверджується договором № 0 від 23.06.2008 року, копія якого приєднана до матеріалів справи. ( а.с. 7-20 Т.1), оригінал договору було оглянуто в судовому засіданні за участі сторін.

Відповідно до п.1.1 договору про надання споживчого кредиту № 0 - сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту зазначається в договорі лише в разі надання банком кредиту в іноземній валюті.

Відповідно до п.1.2.2. договору позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку № 1 до договору, але у будь-якому випадку не пізніше 25 червня 2029 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно умов відповідної угоди сторін.

Відповідно до п.1.3.1 договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється в розмірі 12,50 % річних.

Відповідно до п.1.3.4 договору строк сплати процентів з 01 по 10 число (включно)кожного місяця наступного за тим, за який було нараховано Банком такі проценти.

Як вбачається з договору ОСОБА_1 отримала кошти від АКІБ «УкрСиббанк» правонаступником якого є ТОВ «Кей-Колект» на умовах строковості, зворотності, забезпеченості, платності.

На підтвердження виконання Банком зобов`язання щодо видачі коштів за договором в матеріалах справи наявний меморіальний ордер № від 23.06.2008 року на суму 48 300,00 дол. США еквівалент в гривнях - 234 240,51 грн. з призначенням платежу: «надання кредиту згідно угоди № 0 від 23.06.2008 р. Платник: АТ «УкрСиббанк». Одержувач: ОСОБА_1 ( а.с.39, Т.1)

Отже, встановлено, що між сторонами діють цивільні правовідносини, засновані на договорі.

Відповідно до договору Факторингу № 4 укладеного 11.06.2012 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» свої права вимоги, в тому числі і за зобов`язаннями відповідача по договору № 0 від 23.06.2008 р.. ( а.с. 40-45, Т.1)

Однак, як стверджує позивач , у порушення умов договору№ 0 від 23.06.2008 р. ОСОБА_1 належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання по погашенню кредиту та відсотків. Внаслідок цього, станом на 03.03.2021 року заборгованість перед позивачем становить 45269,05 доларів США, з яких: заборгованість по основній сумі кредиту - 41622,66 доларів США; заборгованість за процентами 3646,39 доларів США. ( а.с. 41-43, Т.1)

Відповідач не спростував вказаний розрахунок заборгованості, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України.

Нормативно-правове обґрунтування :

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України,цивільні права та обов`язки виникають із дійосіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних правтаобов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України,за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1ст. 1048 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1ст. 626 ЦК України).

Згідно із ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти),визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Визначення поняття зобов`язання міститься у ч.1ст.509 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України (далі-ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною третьою статті 215ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом,алеоднаізсторін абоіншазаінтересованаособа заперечуєйого дійсністьна підставах, встановленихзаконом,такий правочинможебути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вчинений правочин вважається правомірним, доки ця презумпція не буде спростована на підставі судового рішення,яке набрало законної сили.

У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину, повинні здійснюватися, а обов`язки підлягають виконанню.

В силу приписів ст. 204 ЦК України діє презумпція дійсності правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами було досягнуто домовленості з усіх істотних умов договору шляхом підписання тексту договору укладеного в простій письмовій формі, що відповідає вимогам законодавства.

Договір № 0 від 23.06.2008 р. був підписаний позичальником власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами. Відповідач в судовому засіданні підтвердила, що підпис на договорі належить їй.

Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч.1ст. 628 ЦК України, про що свідчать їх підписи на договорі.

Правильність наданого позивачем розрахунку відповідач не спростував.

Згідно вимог п.1 ч.1ст.1049 ЦК України,позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.527ЦК України Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ч.1 ст.530ЦК України Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст.ст.610,611,612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Статтею 1048 ЦК України встановлено право позикодавця (Банку) на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереcи фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідност. 2 ЦПК України.

Оскільки судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не виконала зобов`язання, передбачені вищезазначеним договором № 0 від 23.06.2008 року у строк, встановлений цим договором, суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст.612, ст.610 ЦК України її слід вважати такою, що прострочила виконання зобов`язання.

Непогашення відповідачем заборгованості перед позивачем за кредитним договором свідчить про порушення ним його умов, а також вимог ст. 525 ЦК України, які встановлюють неприпустимість односторонньої відмови від виконання зобов`язань.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання - має право заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом із нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Так як своїх зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 не виконувала належним чином, але як боржник вона не звільняється від відповідальності за неможливість виконання нею грошового зобов`язання, то у позивача виникло право вимагати від боржника дострокового повернення кредитних коштів.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття229ЦПКУкраїни).

Так, як своїх зобов`язань за договором ОСОБА_1 добровільно не виконує належним чином, але як боржник вона не звільняється від відповідальності за неможливість виконання нею грошового зобов`язання, то у позивача виникло право вимагати від боржника сплати заборгованості за кредитом та сплати процентів.

Представник позивача вказує, що станом на 03.03.2021 року ОСОБА_1 має заборгованість за договором № 0 від 23.06.2008 року в розмірі 45269,05 дол. США, з яких заборгованість по основній сумі кредиту - 41622,66 дол. США; заборгованість за процентами 3646,39 дол. США, що стверджується даними розрахунку заборгованості , долученим до матеріалів справи.

З огляду на викладене зменшені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитом (по тілу кредиту ) в розмірі 41622,66 доларів США та заборгованість за відсотками в розмірі 3646,39 доларів США підлягають до задоволення.

Що стосується твердження представника відповідача про те, що ТОВ «Кей-Колект» не володіє правоздатністю щодо здійснення факторингу, оскільки згідно розпорядження Нацкомфінпослуг від 21.11.2017 № 4302 у ТОВ «Кей-Колект» було анульовано ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частиною першою статті 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмежень.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Так, відповідно до частини першоїстатті 509 ЦК Українизобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина першастатті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першоїстатті 512 ЦК Україникредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині першій статті 516 ЦК Українизазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина першастатті 514 ЦК України).

Згідно зістаттею 204 ЦК Україниправочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором.

Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», прийнято на підставі пункту 6 частини першоїстатті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Тобто, п. п. 2 п. 1розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг»операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).

Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаногорозпорядження.

Враховуючи викладене,розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг»не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами договору факторингу при його вчиненні, та не може впливати на правомірність вказаного договору.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 758/4197/17 (касаційне провадження № 61-702св18), у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 344/6145/16 (касаційне провадження № 61-19981св18), у постанові Верховного Суду від 09 липня 2018 року у справі № 369/5388/16 (касаційне провадження № 61-17154св18) та інших.

Таким чином, суд, досліджуючи договір факторингу дійшов висновку, що він укладений сторонами договору на підставі статті 627 ЦК України, із досягненням згоди щодо всіх істотних умов договору.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент укладенння договору факторингу ) фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов`язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Судом встановлено, що станом на момент укладення договору факторингу ТОВ «Кей-Колект» було внесено до Державного реєстру фінансових установ на підставі розпорядження Держфінпослуг від 08 грудня 2011 року з правом надавати послуги з факторингу.

11 червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 4, згідно умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило право вимоги за указаними кредитними договорами , в тому числі і за договором № 0 від 23.06.2008 року ТОВ «Кей-Колект».

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Декрет № 15-93) Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Аналіз статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету № 15-93 свідчить, що право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд при розгляді справи за № 214/6989/18 та викладений у постанові від 27 червня 2022 року у справі за № 214/6989/18.

Згідно вимог ч.4ст.263 ЦПК Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин доводи представника відповідача про те, що ТОВ «Кей-Колект» не володіє правоздатністю щодо здійснення факторингу, є необґрунтованими.

Відповідно до інформації щодо дії укладених договорів до виключення небанківської фінансової установи з Державного реєстру фінансових установ наданої НБ України № 27- 0006/74417 від 12.08.2021, Національний Банк України зазначив, що наявність ліцензії є підставою для вчинення правочину, зокрема для укладання договору про надання фінансових послуг. Виключення юридичної особи з Реєстру не є підставою для припинення дії укладених нею договорів, якщо інше не визначено в таких договорах, а умови припинення договору з такою особою визначаються цивільним законодавством та умовами укладеного з нею договору. Законодавство не визначає виключення юридичної особи з Державного реєстру фінансових установ підставою для втрати права вимагати виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Таким чином юридична особа має право вимагати виконання зобов`язання боржником незалежно від наявності статусу фінансової установи.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. При цьому умовами кредитного договору було передбачено його виконання саме у валюті кредиту - доларах США.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 №464/3790/16-ц (14-465цс18).

Відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Тому як укладення правочинів, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Аналогічні висновки Верховного Суду про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц, № 464/3790/16-ц та від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду доказів щодо безпідставності вимог позивача, враховуючи те, що відповідач, будучи ознайомлений з умовами кредитування, уклавши договір не виконує його істотні умови щодо порядку та строків погашення кредиту та сплати процентів за користування ним, хоча взяв на себе зобов`язання їх виконувати та вчасно погашати заборгованість, суд приходить до висновку, що зменшені позовні вимоги підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище, а саме з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» слід стягнути заборгованість за договором № 0 від 23 червня 2008 року в розмірі 45 269,05 дол. США (сорок п`ять тисяч двісті шістдесят девять дол. США, 05 центів), з яких:

-заборгованість по основній сумі кредиту 41622,66 дол. США (сорок одна тисяча шістсот двадцять дві дол. США, 66 центів);

-заборгованість за відсотками 3646,39 дол. США (три тисячі шістсот сорок шість дол. США, 39 центів).

Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо розподілу судових витрат:

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.259, 526,530,536,553,554,610-612,1054 ЦК України, ст.ст.10,12,13,76,141,247,258,263-265,268,273, 354,

УХВАЛИВ:

Зменшені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ІПН: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (01042, м. Київ, вул. Іоанна Павла ІІ, 4/6, корпус «В», поверх 4, каб. 402, ) заборгованість за Кредитним договором № 0 від 23 червня 2008 року в розмірі 45 269,05 дол. США (сорок п`ять тисяч двісті шістдесят девять дол. США, 05 центів), з яких:

-заборгованість по основній сумі кредиту 41622,66 дол. США (сорок одна тисяча шістсот двадцять дві дол. США, 66 центів);

-заборгованість за відсотками 3646,39 дол. США (три тисячі шістсот сорок шість дол. США, 39 центів).

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ІПН: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (01042, м. Київ, вул. Іоанна Павла ІІ, 4/6, корпус «В», поверх 4, каб. 402, ) витрати по сплаті судового збору у сумі 3654 (три тисячі шістсот п`ятдесят чотири) гривень 00 копійок.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Учасники справи:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (01042, м. Київ, вул. Іоанна Павла ІІ, 4/6, корпус «В», поверх 4, каб. 402, );

Відповідач - ОСОБА_1 (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ІПН: НОМЕР_1 ).

Дата складання повного тексту судового рішення - 18.04.2023.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца