Номер провадження: 22-ц/813/2179/23
Справа № 521/7199/20
Головуючий у першій інстанції Роїк Д. Я.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Торган Л.М.,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Чирки О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Роїк Д.Я., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про нікчемність правочинів щодо відчуження майна, застосування наслідків нікчемності правочину, скасування записів про державну реєстрацію,

встановив:

07.05.2020 року АТ «УкрСиббанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , уточненим у подальшому, в якому просив суд:

- скасувати рішення державного реєстратора щодо припинення іпотеки (номер запису про іпотеку 23816640) та припинення обтяження заборони (номер запису обтяження 23815664), що були внесені державним реєстратором Шевченком М.О., КП «Департамент державної реєстрації» Одеської області щодо кв. АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно (далі РПВН) 21828166;

- скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності та припинити право власності за ОСОБА_1 (номер запису про право власності 23823708, що здійснений на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 1574, виданий 08.12.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Буракова О.І., індексний номер рішення про реєстрацію 38611600 від 08.12.2017 року;

- скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності та припинити право власності за ОСОБА_2 (номер запису про право власності 29714519, що здійснений на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 4176, виданий 28.12.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімонова О.Ю., індексний номер рішення про державну реєстрацію 44898131:

- стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 04.02.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в іноземній валюті в сумі 56000,00 доларів США.

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вищевказаними кредитним договором 04.02.2008 між ОСОБА_3 та АТ «УкрСиббанк» був укладений та нотаріально посвідчений договір іпотеки.

Згідно договору іпотеки, іпотекодавцем надано в іпотеку кв. АДРЕСА_1 .

Згідно рішення Суворовського районного суду від 05.04.2016 року з ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за кредитним договором та рішення звернуто до примусового виконання.

Так, 08.02.2017 року відкрито виконавче провадження №53358695, та 07.12.2017 року дане провадження закрито в зв`язку з повним виконанням.

Згідно довідки позивача №09-86/96 від 15.11.2017 року - 08.12.2017 державним реєстратором КП «Департамент державної реєстрації» знята заборона відчуження іпотечного нерухомого майна та вилучено запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та вилучено запис з Державного реєстру іпотек про іпотеку нерухомого майна боржника.

Надалі, ОСОБА_3 продала 08.12.2017 року спірну квартиру ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 в свою чергу 28.12.2018 року продав дану квартиру ОСОБА_2 .

Але, позивач зазначив, що заборгованість ОСОБА_3 не погашена, а тому права Банку, як Іпотекодержателя порушено продажем іпотечного майна, та у зв`язку з вказаними обставинами Банк звернувся до суду, та в кінцевій редакції позову Банк просив скасувати рішення державного реєстратора про припинення іпотеки, про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2021 року позовні вимоги АТ «УкрСиббанк» були залишені без задоволення (т.3, а.с.33-40).

В апеляційній скарзі АТ «УкрСиббанк» ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2021 року, ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2021 року (т.3, а.с.175-177).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.04.2023 року задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Чирки О.О. та колегією суддів прийнято відвід судді Комлевої О.С. (т.3, а.с. 198).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 20.04.2023 року визначено інший склад суду: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Сєвєрова Є.С., Цюра Т.В. (т.3, а.с.200).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 20.04.2023 року на підставі п. 3.12. Тимчасових засад використання АСДС в Одеському апеляційному суді, визначено склад суду: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Громік Р.Д., Драгомерецький М.М. (т.3, а.с.210).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Торган Л.М. та представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Чирки О.О., колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (т. 3, а.с. 212-218),однак до суду не з`явились, про причини своєї неявки суд не повідомили, за виключенням представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Торган Л.М. та представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Чирки О.О.

Колегія суддів також зазначає, що у відповідності до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше ніж півтора роки (т.3, а.с. 64), колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанціїза участю представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Торган Л.М. та представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Чирки О.О., у відсутність інших учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05.04.2016 року з ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за кредитним договором та рішення звернуто до примусового виконання, оскільки 08.02.2017 року відкрито виконавче провадження №53358695, та 07.12.2017 року дане виконавче провадження було закрито в зв`язку з повним виконанням.

На підставі довідки позивача №09-86/96 від 15.11.2017 року - 08.12.2017 державним реєстратором КП «Департамент державної реєстрації» знята заборона відчуження іпотечного нерухомого майна та вилучено запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та вилучено запис з Державного реєстру іпотек про іпотеку нерухомого майна боржника.

В подальшому, а саме 08.12.2017 року ОСОБА_3 продала спірну квартиру відповідачу по даній справі ОСОБА_1 (т.2, а.с.49-52), а ОСОБА_1 28.12.2018 року продав дану квартиру відповідачці ОСОБА_2 (т.2, а.с.53-54).

Проте, звертаючись до суду, позивач обгрунтовував свої позовні вимоги тим, що кредитна заборгованість ОСОБА_3 не погашена, а тому права АТ «УкрСиббанк», як Іпотекодержателя порушено продажем іпотечного майна.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що згідно довідки №09-86/96 від 15.11.2017 року, виданої відділенням 908 ПАТ «УкрСиббанк», станом на 15.11.2017 року ОСОБА_3 виконала всі обов`язки перед кредитором ПАТ «УкрСиббанк», а тому припинили дію кредитні договори, та договір іпотеки (т.2, а.с.153).

У зв`язку з цим, постановою державного виконавця від 07.12.2017 року виконавче провадження було закінчено з підстав повного виконання зобов`язання боржником перед кредитором. Оскільки вказана постанова позивачем не оскаржена, не скасована, то слід дійти висновку про те, що ОСОБА_3 у повному обсязі виконала свої зобов`язання перед ПАТ «УкрСиббанк».

В подальшому, 08.12.2017 року державним реєстратором КП «Департамент державної реєстрації» була знята заборона відчуження вищезазначеного нерухомого майна та вилучено запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та вилучено запис з Державного реєстру іпотек про іпотеку нерухомого майна боржника, що стало підставою того, що ОСОБА_3 08.12.2017 року продала спірну квартиру ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 28.12.2018 року продав дану квартиру ОСОБА_2 .

Таким чином, суд виходив із того, що оскільки підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 Закону України «Про іпотеку», то слід дійти висновку про те, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Відповідно до приписів ст. 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом ч.ч.1, 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду та має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Оскільки відповідно до довідки №09-86/96 від 15.11.2017 року, що видана відділенням 908 ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_3 повністю виконала основне зобов`язання за Кредитним договором перед ПАТ «УкрСиббанк», то суд першої інстанції дійшов правильного, законного і обґрунтованого висновку про те, що всі кредитні договори та договір іпотеки припинені.

Що стосується твердження позивача щодо підробки невстановленою особою підпису представника банку ОСОБА_4 та печатки відділення банку №938 на довідці про погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_3 перед ПАТ «УкрСиббанк», то ці твердження не відповідають обставинам справи, оскільки запис про виключення запису про іпотеку та заборону відчуження спірної квартири здійснено на підставі довідки №09-86/96 від 15.11.2017 року, що видана відділенням 908 ПАТ «УкрСиббанк», керівник ОСОБА_5 .

Більше того, суд правильно зазначив, що позивачем не надано копії жодної із вказаних довідок взагалі, не обґрунтовано та не доведено, що довідку про погашення заборгованості за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_3 було підроблено. Позивачем не надано матеріалів службового розслідування, відсутні пояснення представників відділень банків, які підписували вищевказані довідки, що говорить про правомірність видачі ОСОБА_3 довідки від 15.11.2017 року керівником відділення №908 ПАТ «УкрСиббанк» про погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_3 .

Всі вищевикладені обставини свідчать про те, що кредитна заборгованість ОСОБА_3 за Кредитним договором була повністю погашена, у зв`язку з чим був обґрунтовано скасований запис про іпотеку та заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , а тому суд дійшов правильного висновку про те, що позов АТ «УкрСиббанк» не підлягає задоволенню.

При цьому суд першої інстанції правильно вказав, що відповідно до п. 58 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення ЄСПЛ у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99 від 27 вересня 2001 року, п. 30).

Окрім того, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що при вирішення даного спору слід врахувати висновки, наведені ЄСПЛ у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Крім викладеного, слід зазначити, що представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Чирка О.О. через канцелярію суду надала до суду заяву про стягнення витрат на правову допомогу, із зазначенням обсягу наданої правової допомоги та з надання чотирьох банківських квитанцій про сплату ОСОБА_2 на користь адвоката Чирки О.О. загалом суми 17 000 грн.

Оскільки право на професійну правничу допомогу, що є різновидом судових витрат, гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, то слід дійти висновку про те, що виходячи зі складності даної справи та обсягу наданої правової допомоги, сума гонорару у даній справі є співрозмірною, у зв`язку з чим суд дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 витрат на правову допомогу в сумі 17000 грн.

При цьому суд правильно вказав, що у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що у разі, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, надано платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Крім того, в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, зазначено, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Проте, в даному випадку, позивачем не було надано суду будь-яких заперечень чи доказів на спростування необхідності компенсування відповідачу ОСОБА_2 понесених нею витрат на правову допомогу в сумі 17000 грн.

Також суд першої інстанції обґрунтовано скасував заходи забезпечення позову, які застосовані ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 29.09.2020 року та припинив заборону державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії щодо реєстрації будь-яких речових прав щодо спірного майна, а саме квартири АДРЕСА_1 ., за реєстраційним №101, номер об`єкта в РПВН 21828166, оскільки позовні вимоги АТ «УкрСибанк» були обґрунтовано залишені без задоволення.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти заяви та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10.07.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький