ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6463/23 Справа № 205/8415/22 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д.В. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Попенко Ю.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави росія (російська федерація) в особі посольства держави росія (російська федерація) в Україні про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави росія (російська федерація) в особі посольства держави росія (російська федерація) в Україні про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що він є громадянином України, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Жданов (на теперішній час місто Маріуполь), Донецької області, є інвалідом 2 групи з дитинства безстроково. З 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України. Агресор протягом трьох місяців наносив ракетно-бомбові удари по місту Маріуполь, знищуючи людей, будинки, інфраструктуру міста внаслідок чого люди змушені були покинути своє місто, зокрема, з його тимчасовою окупацією та непридатності до життя. Події які відбувалися у місті Маріуполі призвели у нього до нервового зриву, розладу діяльності серцево-судинної системи, підняття артеріального тиску, підвищення психоемоційного напруження, розладу. Позивач вказує, що право на володіння, користування і розпорядження його майном у вигляді квартири фактично порушене російською федерацією, що зумовлює у т.ч. не можливість проживати в ньому, керуючись при цьому законодавством України, а не російської федерації. Постійні погрози з боку окупаційної адміністрації, ФСБ російської федерації, відібрати майно чи зруйнувати його, або відкрити кримінальне провадження за надуманими мотивами, засудити та арештувати, змусило прийняти таке негативне рішення про залишення нерухомого майна з усім його начинням, яке не вдалося вивезти вже з тимчасово окупованого міста. Таке психоемоційне навантаження протягом військового стану та не примирення з думкою щодо втрати свого майна призвело до непорозуміння в сім`ї, виникнення гіпертонічної хвороби, погіршення функції та можливостей імунної системи його організму, розладу сну, почуття тривоги, розгубленості та депресивного фону настрою і, як наслідок, погіршення загального стану його здоров`я. Позивач вказує, що діями відповідача йому завдана моральна шкода, яку він оцінює у 4 000 000 грн. На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд стягнути із держави російська федерація на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією проти України, грошові кошти у сумі 4 000 000 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . Стягнуто з держави росія (російська федерація) в особі посольства держави росія (російська федерація) в Україні на користь ОСОБА_1 в відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 000 грн. В частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 000 грн. відмовлено. Стягнуто з держави росія (російська федерація) в особі посольства держави росія (російська федерація) в Україні на користь держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 6 710 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення суду від 18 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.2 ст.2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Статтею 79 Закону України Про міжнародне приватне право визначено поняття судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Преамбулою Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

З 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.

Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

Друга фаза збройної агресії російської федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації.

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії російської федерації проти України - повномасштабне вторгнення російської федерації на суверенну територію України.

24 лютого 2022 року згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 Про введення воєнного стану в України введено в Україні воєнний стан.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави, починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з російською федерацією.

Відповідно до ч.9 ст.5 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Предметом позову є саме відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами російської федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту).

Згідно з п.п. 8, 9 ч. 2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частин 1-3 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У справі встановлено, відповідно до Довідки про реєстрацію місця проживання, виданої Управлінням з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 03 грудня 2019 року позивач ОСОБА_1 , дата і місце народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , м. Маріуполь, Донецька область, громадянство Україна, унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі: 479, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Наслідком саме збройної агресії російської федерації відносно України є тимчасова окупація м. Маріуполя, що є загальновідомим фактом, а тому не підлягає доказуванню згідно з нормами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до довідки від 19 квітня 2022 року № 532- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої ОСОБА_1 , дата і місце народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , м. Маріуполь, Донецька область, стать: чоловік, паспорт зразка 2016 року: НОМЕР_1 , виданий: 1437 04 серпня 2017 року 04 серпня 2027 року, зареєстроване місце проживання/перебування: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 (а.с.11).

Відповідно до довідки від 10 червня 2022 року № 1202- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої ОСОБА_1 , дата і місце народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , м. Маріуполь, Донецька область, стать: чоловік, паспорт зразка 2016 року: НОМЕР_1 , виданий: 1437 04 серпня 2017 року 04 серпня 2027 року, зареєстроване місце проживання/перебування: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_3 (а.с.9).

Згідно Довідки до акта огляду медикосоціальної експертної комісії серії 12 ААБ, виданої 26 лютого 2020 року на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначено, що останній має другу групу інвалідності з дитинства безстроково (а.с.13).

Звернувшись до суду із вказаним позовом, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що йому завдана моральна шкода, та просив суд стягнути із держави російська федерація на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією проти України, грошові кошти у сумі 4 000 000 грн.

Судом встановлено, дії російської федерації, як відповідача, у вигляді збройної агресії дійсно спричинили моральну шкоду позивачеві, як мешканцю міста Маріуполя, а тому така шкода має бути стягнута у судовому порядку.

Обґрунтовуючи розмір завданої шкоди позивач посилався одночасно як на втрату нерухомого майна через тимчасову окупацію м. Маріуполя, так і на безпосередньо спричинення такої шкоди веденням бойових дій на території міста Маріуполя, мешканцем якого він був до збройної агресії росії проти України.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог.

Судом першої інстанції вірно вказано, що сама по собі збройна агресія російської федерації, наслідком якої є, у тому числі, ведення бойових дій на території міста Маріуполя, де проживав позивач, обставина його вимушеного та тимчасового переселення у зв`язку із цим до м.Дніпро безумовно спричинило такій особі моральну шкоду.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що військова агресія та окупація російською федерацією території України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів і норм міжнародного права (статті 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй), оскільки внаслідок здійснення збройної агресії проти України російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, вчинила акт неповаги до суверенітету та територіальної цілісності іншої держави, то вона не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки позивачу (зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 12 травня 2022 року у справі №635/6172/17).

Визначаючи розмір моральної шкоди, судом першої інстанції обгрунтовано враховано практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

Слід зазначити, позивачем суду не було надано будь-яких доказів, які б відповідали критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, що підтверджували б належність позивачеві будь-якого нерухомого майна, а також вид, обсяг та вартість рухомого майна, яке позивач був вимушений залишити у м.Маріуполі у зв`язку із тимчасовим переміщенням до м. Дніпро.

Визначаючи розмір моральної шкоди, судом правильно враховано характер і тривалість моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його житті, наслідки, що настали, та їх невідворотність, та суд обґрунтовано стягнуто з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 2 000 000 грн., що є достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачу шкоду.

За таких обставин, враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , стягнувши з відповідача на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди - 2 000 000 грн.

Доводи апеляційної скарги про доведеність позовних вимог в повному обсязі, наявність підстав задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі належними доказами у справі не підтверджуються.

Доводи апеляційної скарги стосовно неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, неправильного застосування судом норм матеріального є необгрунтованими.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді Т.П.Красвітна

О.В.Свистунова