Справа № 456/3326/22
Провадження № 2/456/214/2023
РІШЕННЯ

іменем України

11 квітня 2023 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Яніва Н. М. ,

з участю секретаря Сунак Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Стрий справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Стрийський КХП №1» Державного агентства резерву України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, який у ході судового розгляду уточнив та просив стягнути з відповідача державного підприємства «Стрийський КХП №1» Державного агентства резерву України у його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 112 154, 40 грн..

В обґрунтування заявлених вимог покликався на те, що у відповідності до наказу Державного агентства резерву України від 31.05.2022 №01/31-05-2022 його було звільнено з роботи.

Однак, при звільнені відповідачем не була виплачено заробітня плата за період з 01.01.2022 по 31.05.2022 включно у сумі 76039,10 грн.

11.07.2022 він звернувся у Стрийський міськрайонний суд з заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

13.07.2022 судом було видано судовий наказ про стягнення з боржника Державного підприємства «Стрийський КХП №1» Державного агентства резерву України заборгованості по нарахованій, але не виплаченій сумі заробітної плати, який набрав законної сили 12.08.2022. На підставі вказаного судового наказу Стрийським відділом ДВС у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 07.09.2022 була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження за номером ВП №69799359.

Фактично повний розрахунок з ним державним виконавцем по судовому наказу було проведено лише 02.11.2022, тобто наявний факт затримки розрахунку при звільнені його із роботи, за що наступає відповідальність передбачена ст. 117 КЗпП України.

Згідно проведеного ним розрахунку вважає, що з червня 2022 по 02.11.2022 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, який підлягає стягненню становить 112 154,40 грн.

Уповноважений представник відповідача подав до суду відзив на позов, згідно якого просив у задоволені позову відмовити у повному обсязі з підстав пропущення строку позовної давності. В обґрунтування викладених заперечень покликався на те, що ОСОБА_1 звільнений з посади виконуючого обов`язки директора ДП «Стрийський КХП №1» згідно наказу № 01/31-05-2022 від 31.05.2022. 28.06.2022 ОСОБА_1 видана довідка №188 щодо наявності заборгованості по заробітній платі за мінусом податків з січня 2022 по травень 2022, яка становила 76 039,10 грн. Відповідно до ч. 233 КЗпП України визначено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутись до суду у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. У зв`язку з цим позовні заяви подані працівниками поза межами тримісячного строку підлягають відхиленню з підстави пропуску строку позовної давності.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило.

Процесуальні рішення, постановлені по справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 жовтня 2023 року головуючим суддею у справі визначено суддю Янів Н.М. /а.с. 23/

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10.10.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін 01.112022. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 24/.

01.11.2022 судове засідання відкладено на 29.11.2022 /а.с. 30/.

29.11.2022 у справі оголошено перерву до 22.12.2022 /а.с.33/

22.12.2022 розгляд справи відкладено на 27.01.2023 /а.с.38/

27.01.2023 у справі оголошено перерву до 07.02.2023 /а.с.56/

07.02.2023 у справі оголошено перерву до 28.02.2023 /а.с.64/

28.02.2023 у справі оголошено перерву до 21.03.2023 /а.с.68/

21.03.2023розгляд справи відкладено на 11.04.2023 /а.с. 74/

11.04.2023 справу вирішено по суті.

Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі.

Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явились, від представника позивача адвоката Волоховського О.І. надійшла заява, згідно якої такий просив проводити розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги задоволити. Крім того, просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати понесені ним за надання правової допомоги на підтвердження яких долучив квитанцію до прибутково касового ордера № 45 та договір про надання правової допомоги.

Уповноважений представник відповідача у судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, про причину неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши відсутність з боку сторін заяв про врегулювання спору, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно наказу від 17.03.2021 ОСОБА_2 призначено виконуючим обов`язки директора ДП «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1»Державного агентства резерву України 18.03.2021 до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління./а.с.6/

Наказом Державного агентства резерву України №01/31-05-2022 від 31.05.2022 ОСОБА_1 виконуючого обов`язки директора ДП «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1»Державного агентства резерву України звільнено 31.05.2022 відповідно до п. 2 ч. 1 ст.23 та п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України./а.с 7/

Згідно довідки Державного підприємства «Стрийський КХП №1» Державного агентства резерву України №188 від 28.06.2022 яка була видана ОСОБА_1 вбачається, що станом на 28.06.2022 заборгованість по заробітній платі за мінусом податків за період з січня 2022 по травень 2022 становить 76 039,10 грн./а.с.8/

Згідно відповіді Державного підприємства «Стрийський КХП №1» Державного агентства резерву України вих. № 229 від 27.07.2022 адресованої ОСОБА_1 вбачається, що такому на його звернення про видачу довідки про середню заробітню плату було відмовлено, з тих підстав, що за результатом його діяльності на підприємстві правоохоронними органами порушено ряд кримінальних проваджень. Тобто у результаті протиправної діяльності підприємству завдано великі збитки, що є предметом розслідування у межах вищезгаданих кримінальних провадженнях, а тому не вважали за доцільне надавати довідку про середню заробітню плату для підготовки позовної заяви про стягнення середньої заробітної плати до винесення вироків по справам через завдані підприємству збитки./а.с.12/

У відповідності до копії судового наказу виданого Стрийським міськрайонним судом Львівської області від 13.07.2022 вбачається, що з боржника Державного підприємства «Стрийський КХП №1» Державного агентства резерву України стягнуто на користь ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 76039,10 коп.. Вказаний судовий наказ набрав законної сили 12.08.2022 та 06.09.2022 був виданий стягувачу./а.с13/

07.09.2022 державним виконавцем Стрийського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Гопей В.І. винесено поставу про відкриття виконавчого провадження № 69799359 на підставі судового наказу № 456/2152/22 виданого 06.09.2022 про стягнення з боржника Державного підприємства «Стрийський КХП №1» Державного агентства резерву України заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 76039,10 коп.. /а.с.14/

У відповідності до постанови про закінчення виконавчого провадження від 10.11.2022 постановленої державним виконавцем Стрийського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Гопей В.І., у зв`язку з тим, що боржником заборгованість по заробітній платі сплачено у повному обсязі згідно повідомлення ДП Стрийського КХП №1 ДАРУ від 02.11.2022 виконавче провадження з примусового виконання судового наказу №456/2153/22 виданого 06.09.2022 про стягнення 76039,10 грн. заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі закінчено./а.с.44/

Також у матеріалах справи наявна довідка Державного підприємства «Стрийський КХП №1» Державного агентства резерву України вих. № 141 від 22.03.2023, згідно якої ОСОБА_1 у квітні 2022 нараховано 19 731 грн. заробітньої плати, у травні 2022 - 27 123,42 грн. (у т.ч. відпускні 9315,60 грн.). ОСОБА_1 у квітні 2022 відпрацьовано 19 днів, а у травні -18 днів.

Середня заробітня плата становить 1 266,34 грн. за один робочий день. Крім цього, у матеріалах справи міститься довідка Державного підприємства «Стрийський КХП №1» Державного агентства резерву України вих. № 138 від 22.03.2023 згідно якої за березень 2022 нараховано 20 176 грн, квітень 2022 19731, 00 грн., травень 2022 - 27 123,42 рн. Вказані суми зазначені з урахуванням військового збору та ПДФО.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Спір між сторонами виник з приводу права позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому до правовідносин, котрі склалися між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), Закону України «Про оплату праці», Цивільного кодексу України (далі -ЦК України).

Норми Конституції України є нормами прямої дії, положеннями ст. 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Трудові відносини всіх працівників регулюються КЗпП. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 КЗпП України).

Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків.

Згідно зі ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Згідно зі ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини ( ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивач ОСОБА_1 працював виконуючим обов`язки директора ДП «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1»Державного агентства резерву України та 31.05.2022 був звільнений.

Сторона позивача, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на те, що при звільнені його з роботи відповідачем не було проведено повного розрахунку. Невиплачено заробітню плату за період з січня по травень 2022 у розмірі 76 039,10 грн. Вказана заборгованість повністю погашена тільки 02.11.2023.

Водночас, сторона відповідача, заперечуючи повністю проти позову, покликається на те, що позивачем пропущено трьохмісячний строк для звернення до суду з даним позовом, який передбачений ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи сторони позивача належним чином обґрунтованими та мотивованими, а аргументи сторони відповідача помилковими.

Так, суд вважає доведеним факт несвоєчасної виплати позивачу заробітної плати та розрахункових коштів при звільнені 31 травня 2022 року, що доведено матеріалами справи та не заперечувалось представником відповідача у судовому засіданні. При цьому остаточний розрахунок з позивачем було проведено 02.11.2022.

Відповідно, оскільки розрахунок з позивачем мав бути здійснений відповідачем 31.05.2022, то розрахунок відшкодування відповідно до ст. 117 КЗпП України слід проводити за період з 01.06.2022 по 02.11.2022 включно.

При цьому, при розрахунку оплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з положень, наведених у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100.

Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати позивача слід розраховувати з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата (тобто, якщо подія відбулась у травні, то за основу слід взяти попередні два місяці березень та квітень), а, відтак, складає: (20 176 грн. + 19 731 грн.) : 41 = 973 грн. 34 коп., де 20 176 грн. нарахована заробітна плата за березень 2022, 19 731 грн.- нарахована заробітна плата за квітень 2022 року; 41 дні-це сума робочих днів у квітні (отримано з наданої відповідачем довідки) і березні 2022 (взята загальна кількість робочих днів у цьому місяці, оскільки на виконання ухвали суду від 28.02.2023 інформації про кількість відпрацьованих днів ОСОБА_2 у березні 2022 не надано).

Розраховуючи розмір середньої заробітної плати, суд враховує, що згідно із ст.50 КЗпП України тривалість робочого часу для найманих працівників має бути не більше 40 годин у тиждень. Так, при 5-денному робочому тижні з двома вихідними днями тривалість робочого дня не перевищує 8 годин. Кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 01.06.2022 до 02.11.2023 складає 111 робочих днів. Відтак, розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 01.06.2022 до 02.11.2023 становить 108 040,74 грн. (із розрахунку 973,34 (середньоденний заробіток позивачки) х 111 робочих днів, часу затримки розрахунку при звільненні).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц висловила таку правову позицію, що, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду бере до уваги таке.

Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (ст. 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 ст. 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (ч. 1 ст. 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України.

Тому суд, зважаючи на вищевикладені норми чинного законодавства, а також правові висновки наведені у постанові Великої палати Верховоного суду враховує фактичні обставини справи, зокрема те, що відповідач є Державним підприємством, яке на даний час перебуває у складному фінансовомустановищі, що стверджується наявними у матеріалах справи копіями ухвал слідчих суддів, з яких вбачається, що правоохоронними органами розслідується кримінальне провадження № 0000533 від 02.06.2021 за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 191, ч. 1 ст. 366 та ч. 2 ст. 209 КК України а також № 0000113 від 13.05.2022 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Окрім цього, судом враховується очевидна неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а тому суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 77 000 грн.

При цьому, суд критично оцінює доводи представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності звернення до суду. Так, у відповідності до ч. 2 ст.233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

На вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Вказані правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) та у постанові від 20.07.2022 р. у справі № 204/3645/20 (провадження № 61-2520св22), які суд у відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Оскільки заробітня плата відповідачем була виплачена позивачу тільки 02.11.2022, тому строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільнені таким не пропущено.

Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

На підставі вищенаведеного, суд приходить висновку про часткове задоволення позову, а саме що з Державного підприємства «Стрийський КХП №1» Державного агентства резерву України на користь ОСОБА_1 слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 77000 (сімдесять сім тисяч) гривень.

Щодо судових витрат.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, як розподіл між сторонами судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Положеннями ч.1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги позивача задоволені частково, а саме стягнуто 77 000 грн з 112 154,40 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1125,40 грн.. /а.с.1, 62/

Враховуючи той факт, що рішенням позов ОСОБА_1 задоволено частково, що у відсотковому співвідношенні складає 100% до 68,6%, приймаючи до уваги норму ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд приходить до переконливого висновку, що з відповідача на користь на користь позивача підлягає стягненню судовий збір розмірі 772,12 грн.

Вирішуючи питання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із диспозиції ч. 1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до котрої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.(ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Тобто, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.(ч.4 ст. 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Наведена правова позиція викладена в додатковій Постанові Верховного суду від 24.01.2019 у справі №910/15944/17. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Представником позивача адвокатом Волоховським О.І. подано заяву про стягнення з відповідача на користь позивача витрат пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 3000 грн.. На підтвердження понесення позивачем вказаних витрат до заяви долучено копію договору про надання правової допомоги від 07.10.2022 та долучено квитанцію до прибутково касового ордеру № 45 від 07.10.2022 про сплату ОСОБА_3 3000 грн..

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог (68,6 %) на користь позивача слід стгнути з відповідача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн..

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Стрийський КХП №1» Державного агентства резерву України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Стрийський КХП №1» Державного агентства резерву України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 77 000 (сімдесять сім тисяч) гривень.

Стягнути з Державного підприємства «Стрийський КХП №1» Державного агентства резерву України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 772 (сімсот сімдесять дві) гривні 12 коп..

Стягнути з Державного підприємства «Стрийський КХП №1» Державного агентства резерву України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Стрийський міськрайонний суд Львівської області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , паспорт серія НОМЕР_2 , зареєстрована та проживає АДРЕСА_1 .

Відповідач: товариство з обмеженою відповідальністю Державного підприємства «Стрийський КХП №1» Державного агентства резерву України, код ЄРДПОУ 14293158, м.Стрий, вул. Грабовецька, 2.

Повний текст рішення складено 17.04.2023

Головуючий суддя Н. М. Янів