Справа № 459/4076/21 Головуючий у 1 інстанції: Жураковського А.І.
Провадження № 22-ц/811/3336/22 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Провадження № 22-ц/811/80/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю секретаря Колич Х.Б.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області міста Львова від 24 жовтня 2022 року та додаткове рішення Червоноградського міського суду Львівської області міста Львова від 14 листопада 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в кінцевій редакції позовних вимог якого просив стягнути зі згаданої відповідачки на користь позивача 143 277 грн. 17 коп. та 700 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 16.03.2020 року позивач надав відповідачці під розписку позику у сумі 700 доларів США та 75 000 грн. Згадані 75 000 грн. позивач отримав у банку «Львів» за кредитним договором № 7508/107/2019, який ним було укладено у цьому банку 26.09.2019 року. Відповідачка у розписці зазначила, що зобов`язується повернути борг до 16.03.2021 року на умовах «згідно додатку № 1 до вищевказаного кредитного договору» в частині сплати відсотків та тіла кредиту. Однак, в обумовлений сторонами строк відповідачка кошти не повернула та ухиляється від виконання взятих на себе за договором позики зобов`язань (а.с. 1-3, 83).

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області міста Львова від 24 жовтня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 123 621 грн. 40 коп. та 700 доларів США, що еквівалентно 25 598 грн. 02 коп. (за курсом НБУ станом на 24.10.2022 року).

У решті вимог відмовлено.

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1 791 грн. 15 коп.(а.с. 100-103).

Додатковим рішенням Червоноградського міського суду Львівської області міста Львова від 14 листопада 2022 року стягнутоз ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 9 706 грн. 65 коп. витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 115-116).

Вищезгадані судові рішення оскаржила відповідачка.

Апелянт просить рішення суду від 24 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 до неї задовольнити частково, а саме: стягнути з неї на користь позивача 75 000 грн. та 700 доларів США, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Стверджує, що «в дійсності цієї суми коштів» (позики) вона не отримувала, а позивач за ці кошти закупив товар для її бізнесу, який вона забрала.

Звертає увагу на те, що позивачем кредитний договір з банком «Львів» був укладеним ще 26.09.2019 року, а тому вважає, що оплата нею процентів згідно цього кредитного договору «мала б здійснюватися виключно в межах строку укладення розписки, тобто з 16.03.2020 р. до 16.03.2021 р.».

Апелянт додаткове рішення суду від 14 листопада 2022 року також просить скасувати «та стягнути з ОСОБА_1 2000 грн. витрат на правничу допомогу», покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм процесуального права.

Звертає увагу на те, що у відповідності до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, які подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, та стверджує, що «жодної заяви про стягнення витрат на правничу допомогу представник позивача до закінчення судових дебатів не заявляв» (а.с. 128-133).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи те, що:

-26.09.2019 року позивач (як «Позичальник») уклав з Акціонерним товариством Акціонерно-комерційний банк «Львів» («Банк») Кредитний договір №7508/107/2019, згідно якого він отримав кредит в сумі 75 000 грн. з умовою його повернення «в порядку та відповідно до умов цього договору» (а.с. 18-23);

-16.03.2020 року відповідачка позичила у позивача 700 доларів США та 75 000 грн.: як зазначено у Розписці відповідачки вона «отримала кошти в сумі 700 … доларів США та 75 000, 0 грн. … по кредитному договору №7508/107/2019 від 26.09.19 р. в банку Львів, оформленого на ім`я ОСОБА_2 » (а.с. 16, 60).

Як вбачається з вищенаведеного, відповідачка у власноручно написаній нею розписці сама ствердила, що вона отримала саме «кошти» і їй відомо про те, що частину цих коштів (а саме 75 000 грн.) позивач отримав в кредит в Банку «по кредитному договору №7508/107/2019 від 26.09.19 р.» на умовах «згідно додатку № 1 до вищевказаного кредитного договору».

Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що «в дійсності цієї суми коштів» відповідачка (апелянт) не отримувала (а позивач за ці кошти закупив товар для її бізнесу, який вона забрала), до уваги прийматися не можуть.

З даним позовом до суду позивач звернувся 17.12.2021 року, про що відповідачці стало відомо щонайпізніше 11.01.2022 року (а.с. 42, 43).

Судом першої інстанції оскаржуване рішення ухвалено 24.10.2022 року (а.с. 100-103).

Однак, за 10-ть місяці перебування даної справи в провадженні суду першої інстанції відповідачкою так і не було подано до суду свого відзиву на позов та (відповідно) своїх заперечень на розрахунки заявлених позивачем позовних вимог (своїх контррозрахунків).

Так само, як не наведено таких контррозрахунків у доводах апеляційної скарги.

А за висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 11.07.2018 року у справі № 753/7883/15 (рішення у ЄДРСР № 75498350), доводи сторони про необґрунтованість розрахунку заборгованості є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку.

За наведених обставин доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивачем кредитний договір з банком «Львів» був укладеним ще 26.09.2019 року, а тому оплата відповідачкою процентів згідно цього кредитного договору «мала б здійснюватися виключно в межах строку укладення розписки, тобто з 16.03.2020 р. до 16.03.2021 р.», до уваги прийматися не можуть, оскільки апелянтом не наведено своїх розрахунків позовних вимог, які вона визнає.

ЦПК України також встановлено, що:

- судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, і що витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (частини 1 та 3 статті 133);

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини 1-2 статті 137);

- суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137);

- обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137).

Для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання цієї правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги (або обов`язку такої оплати; п.1 ч.2 статті 137 ЦПК).

Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

В позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом даної справи. Зокрема, зазначено, що він вже поніс 7 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Натомість, відповідачкою за 10-ть місяців так і не було подано до суду першої інстанції клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, та (або) доводів і доказів про неспівмірність цих витрат.

Представник позивача приймав особисту участь у розгляді справи судом першої інстанції і до закінчення судових дебатів у справі зробив відповідну заяву про те, що ним протягом п`яти днів після ухвалення судом рішення будуть подані до суду докази в обґрунтування вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу (що стверджується технічним записом судового засідання від 24.10.2022 року, який приєднано до матеріалів справи), що ним і було зроблено у подальшому (а.с. 104-109). Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що «жодної заяви про стягнення витрат на правничу допомогу представник позивача до закінчення судових дебатів не заявляв», не відповідають фактичним обставинам справи, а тому до уваги також прийматися не можуть.

Однак, відповідачка, будучи належним чином 08.11.2022 року повідомленою про розгляд судом 14.11.2022 року заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу (а.с. 113), клопотання до суду про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, та (або) доводів і доказів про неспівмірність цих витрат до суду не подала і в судове засідання 14.11.2022 року не з`явилася.

За наведених обставин доводи апеляційної скарги про суттєве зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають стягнення з відповідачки на користь позивача («стягнути з ОСОБА_1 2000 грн. витрат на правничу допомогу»), також не можуть прийматися до уваги, оскільки (ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності) суд не мав права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, з власної ініціативи.

Вищенаведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 454/3919/18 (провадження № 61-13848св21) і в силу положень частини 4 статті 263 ЦПК України є обов`язковою для суду апеляційної інстанції.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив, як основне, так і додаткове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для їх скасування чи зміни відсутні і апеляційну скаргу на ці рішення, доводи якої не спростовують наведених у цих рішеннях висновків, слід залишити без задоволення.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено у 2023 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2023 року - 2 684, 00 грн.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення з відповідачки 143 277 грн. 17 коп. та 700 доларів США (що станом на день ухвалення даної постанови еквівалентно 25 718 грн.), а всього - 168 995 грн. 17 коп. заборгованості за договором позики.

Відтак, ціна позову у цій справі складає 168 995 грн. 17 коп., що станом на 01 січня 2023 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684, 00 грн. х 100 = 268 400, 00 грн).

Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 168 995 грн. 17 коп., судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384, 389 частина 3 пункт 2 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Червоноградського міського суду Львівської області міста Львова від 24 жовтня 2022 року та додаткове рішення Червоноградського міського суду Львівської області міста Львова від 14 листопада 2022 року- без змін.

Постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 19 квітня 2023 року.

Головуючий: Цяцяк Р. П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.