КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 369/4640/20 Головуючий у І інстанції - Дубас Т.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/2538/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

за участю секретаря Линок В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюТовариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Татаринцева Євгенія Анатоліївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Колєсніченко Олексій Дмитрович, про визнання договорів недійсними,-

встановив:

Позивач ТОВ «Вердикт Капітал» звернулось до суду з даним позовом мотивуючи свої вимоги тим, що 7 грудня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 49.28.1/75/07-А . Згідно з умовами вказаного договору відповідачу було відкрито невідновлювальну кредитну лінію в сумі 275 968 грн. на умовах сплати за користування кредитом 12,55 % річних та терміном до 6 грудня 2014 року. Заборгованість становила 227 316 грн. 31 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 201 516 грн. 99 коп., 20 984 грн. 59 коп. - заборгованість за відсотками, 4 814 грн. 73 - пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків.

Згідно із п. 3.1.1 кредитного договору № 49.28.1/75/07-А від 7 грудня 2007 року, позичальник зобов`язаний щомісяця до 10-го числа включно кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитами, шляхом внесення готівкою чи перерахування грошових коштів у валюті отриманого кредиту у розмірі 2 686 грн. 89 коп. Пунктом 3.1.2. передбачено, що щомісяця до 10-го числа включно кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитами в розмірі, що визначається співвідношенням суми чергового отриманого кредиту до 12 місяців у валюті отриманого кредиту.

Згідно п. 3.3. вказаного договору позичальник зобов`язується сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитами щомісячно до 10-го числа включно кожного календарного місяця наступного за звітним.

Відповідно до пункту 3.9. за порушення строків повернення кредитів чи сплати відсотків позичальник зобов`язаний сплачувати банку за кожний день прострочення пеню в розмірі подвійної ставки, встановленої у пункті 1.5. цього договору, від суми простроченого платежу, в залежності від валюти кредиту, за яким виникло таке прострочення.

Згідно із п. 5.2. даного кредитного договору банк має право у разі недотримання позичальником умов цього договору, вимагати дострокове повернення одержаних коштів.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 січня 2010 року у справі № 2- 760/10 за позовом відкритого акціонерного товариства «Кредитпромбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, позов задоволено: стягнуто із ОСОБА_1 на користь відкритого акціонерного товариства «Кредитпромбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 227 316 грн. 31 коп.

05.09.2012 року на підставі виконавчого листа № 2-760, виданого 25.03.2010 року відкрито виконавче провадження № 34091934.

23.08.2017 року у виконавчому провадженні № 34091934 замінено сторону виконавчого провадження, а саме: стягувача Відкрите акціонерне товариство «Кредитпромбанк» на стягувача Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк».

21 листопада 2019 року Печерським районним судом м. Києва у справі № 757/50626/19-ц заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про заміну сторони виконавчого провадження у справі № 2-760/10 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Кредитпромбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено: замінено стягувача з Публічного акціонерного товариства «ДЕЛЬТА БАНК» на Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», як на правонаступника за правом грошової вимоги відносно ОСОБА_1 про стягнення заборгованості згідно з рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 січня 2010 року у справі № 2-760/10.

Враховуючи вищезазначене, станом на дату подачі позовної заяви наявне невиконане судове рішення про стягнення заборгованості та на виконанні Оболонського РВ ДВС у м. Києві Центрального МУ МЮ перебуває виконавче провадження стосовно стягнення суми боргу.

В ході виконання вищезазначеного рішення суду, а саме: 20.11.2019 року (дата витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) було встановлено, що об`єкт нерухомості: квартира за адресою АДРЕСА_1 , яка належала боржнику на підставі свідоцтва про право власності від 05.08.2008 року (виконком Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради на підставі рішення № 45/2 від 29.02.2008р.) була відчужена ОСОБА_2 04.05.2017 року на підставі договору дарування № 143 від 04.05.2017 року.

З вищенаведеного прослідковується, що дарування даної квартири відбулось 04.05.2017 року, тобто на стадії виконання рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 січня 2010 року у справі № 2-760/10 про стягнення суми боргу із ОСОБА_1 , суми заборгованості, а тому, позивач вважає, що дії відповідача-1 не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, а лише для ухилення виконання рішення суду, яке наразі не виконане.

Отже, укладення договору дарування, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст, 215 цього кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234.

ТОВ «Вердикт Капітал» стало відомо про те, що відповідач 1 - ОСОБА_1 , з метою уникнення цивільно-правової відповідальності за неналежне виконання кредитних зобов`язань відчужив квартиру, яка перебувала у нього на праві власності, а саме, 04.05.2017 року уклав фіктивний договір дарування № 143 (реєстратор: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Татаринцева Євгенія Анатоліївна), у відповідності до якого, ОСОБА_1 було подаровано квартиру за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 24 ОСОБА_2 .

Договір дарування № 143 укладений 04.05.2017 року, тобто на стадії виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 січня 2010 року у справі № 2-760/10.

Розуміючи реальну загрозу майну, яке перебувало у власності ОСОБА_1 на стадії виконання судового рішення здійснено фіктивний правочин шляхом укладення договору дарування № 143 від 04.05.2017р., що порушує права кредитора - ТОВ «Вердикт Капітал».

Тому, позивач просив суд визнати недійсним з моменту укладення договір дарування квартири АДРЕСА_2 .

11.06.2020 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 , який був мотивований тим, що квартиру, якою вона володіє із 2017 року їй подарував рідний внук - ОСОБА_3 , вона була ним придбана за оплатним договором купівлі - продажу квартири, серія та номер:454, виданий 08.07.2016, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колєсніченко О.Д.

Отже, позивачем неправильно визначено суб`єктний склад учасників правочину договору дарування, та сформовано хибні уявлення про його мету, обставини, підставу оскільки між нею і громадянином ОСОБА_1 взагалі не укладалось жодних договорів.

Тому відповідач просила суд закрити провадження у цивільній справі №369/4640/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Татаринцева Євгенія Анатоліївна про визнання договору дарування квартири недійсним, у зв`язку із відсутністю предмета спору.

10.08.2020 року позивачем було подано до суду уточнену позовну заяву, в якій зазначалось що позивачем отримано відзив ОСОБА_2 на позовну заяву, зі змісту якого було встановлено, що попередньо квартира за адресою АДРЕСА_1 була продана ОСОБА_1 ОСОБА_3 .

Враховуючи обставини, які не були відомі позивачу до отримання відзиву Відповідачем ОСОБА_2 виникла необхідність в уточненій позовній заяві шляхом зміни предмету позову (додання вимоги немайнового характеру).

Тому позивач просив визнати недійсним з моменту укладення договір дарування квартири № 143 від 04.05.2017 року розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 08.07.2016 року розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» подало апеляційну скаргу, в якій, просило оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Вказують на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

В обгрунтування апеляційної скарги вказують, що станом на час розгляду вказаною справи наявне невиконане судове рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , на виконанні Оболонського РВ ДВС у м.Києві Центрального МУ МЮ перебуває виконавче провадження стосовно стягнення суми боргу.

Вказують, що продаж та дарування квартири відбулись на стадії виконання рішення Печерського районного суду м.Києва від 14 січня 2010 року у справі №2-760/10 про стягнення заборгованості, а тому вважають, що дії відповідача-1 не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, а лише для ухилення виконання рішення суду, яке перебуває на виконані.

Зазначають, що укладення договорів, які за своїм змістом суперечать вимогам закону, не спрямовані на реальнее настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч.1,2 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 ЦК України є підставою для визнання останніх недійсними відповідно до ст. 234 ЦК України.

Наголошують на тому, що договір укладений з метою уникнення виконання грошового зобов`язання кваліфікується як фіктивний.

ОСОБА_3 подав заперечення на апляційну скаргу, в яких наголошував на законності рішення суду першої інстанції та на необгрунтованості доводів апеляціної скарги.

Вказує, що лише наявність судового рішення про стягенння заборгованості не можу бути безумовною підставою для визнання договорів купівлі-продажу та дарування фіктивними і визнання їх недійсними, оскільки існування боргових зобовязань продавця квартири перед третіми сторонами не створює для сторін укладених правочинів жодних юридичних наслідків з огляду на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 08.07.2016 року право власності на квартиру належало ОСОБА_1 , який скористався своїм правом передбаченим ст.317,319,321 ЦПК України та продав квартиру.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

07 грудня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 49.28.1/75/07-А.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 січня 2010 року у справі № 2- 760/10 за позовом відкритого акціонерного товариства «Кредитпромбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, позов задоволено: стягнуто із ОСОБА_1 на користь відкритого акціонерного товариства «Кредитпромбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 227 316 грн. 31 коп.

05.09.2012 року на підставі виконавчого листа № 2-760, виданого 25.03.2010 року відкрито виконавче провадження № 34091934.

23.08.2017 року у виконавчому провадженні № 34091934 замінено сторону виконавчого провадження, а саме: стягувача Відкрите акціонерне товариство «Кредитпромбанк» на стягувача Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк».

09 листопада 2018 року між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 951/К, відповідно до умов якого ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» відступило, а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, зокрема за кредитним договором № 49.28.1/75/07-А.

21 листопада 2019 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/50626/19-ц замінено стягувача з Публічного акціонерного товариства «ДЕЛЬТА БАНК» (код у Єдиному державному реєстрі підприємств в організацій України 34047020) на Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», як на правонаступника за правом грошової вимоги відносно ОСОБА_1 про стягнення заборгованості згідно з рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 січня 2010 року у справі № 2-760/10.

04 травня 2017 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 квартиру за номером АДРЕСА_4 .

Квартира належить дарувальнику на праві власності, на підставі Договору купівлі - продажу квартири, посвідченого Колєсніченко О.Д. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 08 липня 2016 року.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що сторонами не було надано копію договору купівлі-продажу спірної квартири що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колєсніченко О.Д. від 08 липня 2016 року.

Окрім іншого суд зазначав, що в ході судового розгляду, судом не було встановлено, що на час укладення спірного договору, предмет дарування знаходився в заставі та перебував під обтяженням , зареєстрованим на користь стягувача.

Позивачем не було надано суду будь-які судові рішення щодо звернення стягнення на спірну квартиру, при цьому наявність невиконаного грошового зобов`язання ОСОБА_1 перед позивачем не є безумовною підставою для обмеження розпорядження належним йому нерухомим майном. ТОВ «Вердикт Капітал» не мав на момент укладення спірних договорів жодних прав на нерухоме майно, яке було предметом купівлі-продажу та дарування, а відтак оспорюваними договорами жодним чином не порушені права позивача.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд враховуючи наступне.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно положень статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Так, обмеження права власності можуть проявлятися в обмеженні права володіння, користування, розпорядження майном лише взаємним погодженням сторін у договорах про передачу майна у власність. Обмеження права власності слід розглядати через призму суб`єктивних прав інших уповноважених договором осіб. Характер цих обмежень залежить від виду договору про передання майна у власність. Ці обмеження зумовлюють поведінку власника щодо здійснення права власності на набуту річ. Крім дотримання вимог законодавства власник зобов`язаний вчинити певні дії, які передбачені відповідним договором про передання майна у власність, на користь іншої сторони договору або третіх осіб. Виконання зазначеного обов`язку обмежує його права власника. Але таке обмеження є проявом волевиявлення сторін договору. І може бути змінено, скасовано або визнано недійсним за правилами, встановленими зобов`язальним правом.

Коли на майно накладено заборону на його відчуження, то власник конкретного об`єкта нерухомого майна не може розпорядитися ним, оскільки не має одного з елементів права власності - розпорядження цим майном, або ж не може розпорядитися ним без дозволу певних осіб, які мають чітко визначені конкретні майнові вимоги, що можуть бути реалізовані.

Відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заборона відчуження є обтяженням речових прав на нерухоме майно та підлягає обов`язковій державній реєстрації.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси України можуть вчиняти нотаріальні дії, зокрема у вигляді накладання та зняття заборони щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), що підлягають державній реєстрації.

Так, нотаріус накладає заборону щодо відчуження нерухомого майна за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін правочину, в зв`язку з яким накладається заборона (підпункт 1.1 пункту 1 глави 15 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 295/5).

При цьому у пункті 2 глави 15 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України чітко визначені підстави для накладення заборона відчуження майна.

При посвідченні оспорюваного договору купівлі-продажу Квартири, приватний нотаріус Колєсніченко Олексій Дмитрович у договорі зазначив, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, перевірено відсутність заборони відчуження, арешту нерухомого майна, податкової застави та відсутність обтяження нерухомого майна, що є предметом цього договору, а також відсутність вищевказаних обтяжень стосовно прав Продавця».

Таким чином, відсутність державної реєстрації заборони відчуження Квартири свідчить про те, що права Продавця за оспорюваним договором купівлі-продажу Квартири не були жодним чином обмежені чи обтяжені.

На момент укладення договору дарування від 04.07.2017року право власності на Квартиру належало ОСОБА_3 .

Так, 04.07.2017 року було укладено договір дарування Квартири між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарована), який зареєстровано в реєстрі за №143. Відповідно до умов договору дарувальник, розуміючи значення своїх дій щодо безоплатності цієї угоди, без будь-якого примусу, насильства або якихось погроз, подарував, а обдарований, прийняв у дарунок Квартиру, що знаходиться за за адресою: АДРЕСА_1

Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини 5 статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Твердження Позивача про фіктивність правочинів є необґрунтованими.

Так, згідно статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як Фіктивний.

Ознака вчинення правочину лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша -намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Верховний Суд також вказав, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 01.02.2017року у справі № 6-2360цс16 та підтримана в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року по справі № 442/3285/16-ц, провадження № 61-21651св18.

Однак, про те, що ОСОБА_3 реалізував свій намір, який повністю відповідає його внутрішній волі, стати власником Квартири, набутої у власність за оспорюваним договором купівлі-продажу від 08.07.2016 року свідчать наступні факти:

- Як добросовісним набувачем, ОСОБА_3 , квартира була придбана ним за відплатним договором і Відповідач-3 повністю розрахувався з Відповідачем-1 за договором купівлі-продажу, серія та номер: 454, виданий 08.07.2016, зареєстрованим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесніченко О.Д. (що підтверджується записом в нотаріальному реєстрі та розписками про отримання продавцем коштів, квитанціями про сплату продавцю грошових коштів (Додаток 1)).

- Не маючи обмежень та обтяжень на придбане майно ОСОБА_3 , керуючись власними інтересами та інтересами родини, подарував квартиру за договором дарування №143 від 04.05.2017 року, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , в якій вони спільно проживають разом.

- Квартира використовувалась і використовується для проживання родини ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , разом із двома малолітніми доньками, до членів якої входить і його бабуся - ОСОБА_2 .

Вказані обставини підтверджуються наступними доказами:

- Повідомленням про зняття з реєстрації місця проживання особи ( ОСОБА_6 , Додаток 2);

- Копією паспорту ОСОБА_6 з реєстрацією за адресою: АДРЕСА_1 (Додаток 3);

- Свідоцтвом про народження ОСОБА_7 (Додаток 4);

- Довідка про реєстрацію місця проживання ОСОБА_7 від 10.02.2017 року (Додаток 5);

- Довідкою (випискою з будинкової книги про склад сім 'ї і зареєстрованих) від 10.02.2017року (Додаток 6);

- Свідоцтвом про народження ОСОБА_8 (Додаток 7);

- Довідка про реєстрацію місця проживання ОСОБА_8 від 01.07.2019 року (Додаток 8);

- Довідка про склад сім 'ї від 28.02.2023 року (Додаток 9);

- Довідка з комунального закладу дошкільної освіти (Додаток 10);

- Довідка з ліцею (Додаток 11);

- Фото родини (Додаток 12)

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_3 з моменту набуття Квартири повноцінно реалізував своє право власності на житло, що виключає можливість визнання фіктивним договору купівлі-продажу Квартири.

Відповідно до висновку викладеному у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц, та Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі №405/1820/17, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Окрім іншого під час перегляду справи в апеляційному порядку ухвалою Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 рок задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про витребування доказів.

Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Татаринцева Є.А. договір дарування квартири №145 від 04 травня 2017 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та всі наявні матеріали в копіях, що слугували та стали підставою для укладення договору дарування квартири.

Витребувано у Київського Державного нотаріального архіву договір купівлі-продажу квартири №454 від 08.07.2016 року розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та всі наявні матеріали в копіях, що слугували та стали підставою для укладення договору купівлі продажу квартири.

13 квітня 2023 року від державного нотаріального архіву надійшли належним чином завірені копії договору купівлі-продажу квартири та документи на підставі яких він був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесниченком О.Д. від 08.07.2016 року за реєстровим №454.

Відповідно до наданої інформації та відповідно до довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна номер інформаційної довідки 57890427 від 21.04.2016 року та 63091720 від 08.07.2016 року стосовно квартири розташованої за адресою АДРЕСА_1 відомості про реєстрацію іншого речового права, відомості про державну реєстрацію іпотеки та відомості про державну реєстрацію обтяжень відсутні.

Враховуючи викладене та відсутність заборон і обтяжень на спірній квартирі на час укладання договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 скористався своїм законним правом на її продаж. Підстав для визнання недійсним з моменту укладення договору дарування та купівлі-продажу судом не встановлено.

Спірні договори вчинені для реального настання правових наслідків, їх фіктивність позивачем у встановленому процесуальному порядку не доведена.

Доводи апеляційної скарги спростовуються викладеним вище та на законність рішення суду не впливають.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» залишити без задоволення

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2021 року залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник