Номер провадження: 22-ц/813/2794/23
Справа № 520/9340/17
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М., Одеська міська рада про визнання заповіту недійсним, визнання права власності, визначення порядку користування земельною ділянкою, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Васильків О.В., 10 січня 2022 року у м. Одеса, -

встановила:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус ОМНО Федорченко Т.М., Одеська міська рада про визнання заповіту недійсним, визнання права власності, визначення порядку користування земельною ділянкою (т. 1 а.с. 5-9, т.4 а.с. 240-247).

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір сторін ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер їх батько - ОСОБА_4 , які перебували у шлюбі з 31.10.1958 року по 29.08.2013 року та під час шлюбу набули у власність домоволодіння АДРЕСА_1 і земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,44 га, розташовану на території Таїровської селищної ради, поле № 1 ділянка АДРЕСА_2 . У позові ОСОБА_2 зазначала, що до 1992 року позивач разом з батьками зробила наступну реконструкцію в будинку: кухню було переобладнано у жилу кімнату; замість коридору збудовано прибудову літ. «а1», яка складалась з двох приміщень: кухні та кладової; збудовано прибудову літ. «а3», яка складалась з двох приміщень: кухні та санвузлу; збудовано прибудову літ. «а4» яка складалась з одного приміщення - тамбуру площею 2 кв.м.; збудовано навіс. До 1992 року позивачем особисто збудовано двоповерхову прибудову літ. «а2», яка складається з п`яти приміщень: коридору, санвузлу, кухні, жилої кімнати на першому поверсі та жилої кімнати на другому поверсі; гараж. Внаслідок зазначеної реконструкції будинок було фактично поділений на три самостійні квартири: квартира АДРЕСА_3 у складі приміщень, позначених на технічному паспорті домоволодіння від 22.06.2006 року №№ 1-1 - 1-3 загальною площею 28,6 кв.м, жилою 12,3 кв.м., знаходилась у користуванні батьків; квартира АДРЕСА_4 у складі приміщень, позначених на технічному паспорті домоволодіння від 22.06.2006 року №№ 2-1 - 2-6 загальною площею 60,2 кв.м., жилою 46,8 кв.м., - у володінні та користуванні позивача; квартира АДРЕСА_5 у складі приміщень, позначених на технічному паспорті домоволодіння від 22.06.2006 року №№ 1-1 - 1-4 загальною площею 31,4 кв.м., жилою 18,3 кв.м., - у користуванні відповідача. Пізніше було добудовано другий поверх над будинком. У 2008 року було побудовано прибудову до будинку між прибудовами літ. «а1», «а3»; у 2010 року - прибудову до будинку між прибудовами літ. «а1», «а2» на місці навісу та гаражу. Окрім того, відповідачем ОСОБА_1 на частині земельної ділянки АДРЕСА_1 , яка знаходиться у її користуванні, у 2012, 2014, 2016 року було збудовано три окремі житлові будинки, які використовуються нею для особистих потреб.

Позивач вважала, що реконструйований внаслідок спільних грошових та трудових затрат членів сім`ї ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 будинок є об`єктом її з батьками спільної сумісної власності, а її частка у спільній власності дорівнює обсягу проведеної нею особисто реконструкції: приміщень прибудови, позначеної на технічному паспорті будинку від 22.06.2006 року літ. «а2». Після смерті матері залишилось троє спадкоємців першої черги: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , кожен з яких постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому прийняв спадщину.

При цьому ще 16.09.2004 року батько сторін склав заповіт, відповідно до якого заповідав ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках належну йому земельну ділянку, площею 1,44 га, яка розташована на території Таїровської селищної ради, поле № 1 ділянка АДРЕСА_2 . У вересні 2013 року батько викликав землевпорядника, який за допомогою технічних приладів визначив на місцевості межу розподілу земельної ділянки АДРЕСА_1 , на дві рівні частини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Всі погодились з запропонованим варіантом, заперечень ні у кого не було.

Позивач ОСОБА_2 вказувала, що до самої смерті батька рішення щодо розподілу будинку та ділянки він не змінював. Після смерті батька позивач дізналася про наявність заповіту, виданого батьком на ім`я ОСОБА_1 на усе майно. ОСОБА_2 вважала, що воля батька не була і не могла бути направлена на позбавлення її прав на спадщину, у зв`язку із чим заповіт, посвідчений 12.06.2013 року, має бути визнаний судом недійсним. Також позивач вважала за необхідне визначити порядок поділу спадкового майна в натурі між спадкоємцями та визначити порядок користування земельною ділянкою.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 січня 2022 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Визнано недійсним заповіт від 12.06.2013 року, складений від імені ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М., р/н 2360.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 24/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 у складі: приміщень прибудови, позначеної на технічному паспорті будинку від 22.06.2006 року літ. «а2»: 2-1 - коридору площею 3,9 кв.м; 2-2 - санвузлу площею 3,3 кв.м; 2-3 - кухні площею 6,2 кв.м.; 2-4 - жилої кімнати площею 5,8 кв.м.; 2-6 - жилої кімнати площею 23,7 кв.м.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті матері, ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 38/300 часток домоволодіння АДРЕСА_1 у складі: приміщень квартири АДРЕСА_3 , позначених на технічному паспорті на домоволодіння від 10.07.2020 року № № 1-1 - 1-5; приміщення 2-5 квартири АДРЕСА_4 , позначеного на технічному паспорті на домоволодіння від 22.06.2006 року; приміщень квартири АДРЕСА_5 , позначених на технічному паспорті домоволодіння від 22.06.2006 року №№ 3-1 - 3-7; приміщень квартири АДРЕСА_6 , позначених на технічному паспорті на домоволодіння від 10.07.2020 року № № 4-1 - 4- 3 та на 1/6 частку земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,44 га, розташована на території Таїровської селищної ради, поле АДРЕСА_7 .

Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті батька, ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на: 76/300 часток домоволодіння АДРЕСА_1 у складі: приміщень квартири АДРЕСА_3 , позначених на технічному паспорті на домоволодіння від 10.07.2020 року № № 1-1 - 1-5; приміщення 2-5 квартири АДРЕСА_4 , позначеного на технічному паспорті на домоволодіння від 22.06.2006 року; приміщень квартири АДРЕСА_5 , позначених на технічному паспорті домоволодіння від 22.06.2006 року №№ 3-1 - 3-7; приміщень квартири АДРЕСА_6 , позначених на технічному паспорті на домоволодіння від 10.07.2020 року № № 4-1 - 4- 3; 1/3 частку земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,44 га, розташована на території Таїровської селищної ради, поле № 1 ділянка № 30, Овідіопольського району Одеської області.

В порядку поділу спільного майна виділено ОСОБА_2 в натурі частину домоволодіння АДРЕСА_1 у складі наступних приміщень, позначених на технічному паспорті будинку від 22.06.2006 року: 2-1 - коридору площею 3,9 кв.м; 2-2 - санвузлу площею 3,3 кв.м; 2-3 - кухні площею 6,2 кв.м.; 2-4 - жилої кімнати площею 5,8 кв.м.; 2-5 - жилої кімнати площею 17,3 кв.м.; 2-6 - жилої кімнати площею 23,7 кв.м.; 3-2 - кухні площею 10,3 кв.м.; 3-3 - санвузлу площею 6 кв.м.; 3-4 - жилої кімнати площею 13,1 кв.м.; приміщень другого поверху на будинком літ «А», прибудовами «а1», «а3» у складі частини приміщень, позначених на технічному паспорті домоволодіння від 22.06.2006 року № 3-5 - коридор, площею 9,5 кв.м. , 3-6 - житлова, площею 45 кв.м., 3-7 - кладова, площею 13,6 кв.м., розташованих над приміщеннями 2-5, 3-4.

Визначено порядок користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповідно до другого варіанту порядку користування земельною ділянкою, визначеного висновком № 626 додаткової судової будівельно-технічної, земельно-технічної та оціночно-технічної експертизи від 24.09.2020 року (додаток № 2) (т. 5 а.с. 153-174).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 5 а.с.180-192).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в оскаржуваному судовому рішенні суд першої інстанції послався лише на ті докази, які надала сторона позивача, не надавши оцінку тому, що матеріали справи не містять жодних належних доказів на підтвердження того, що оскаржуваний заповіт є заповітом із вадами волі, тобто складений особою, волевиявлення якої не відповідало її дійсним намірам (внаслідок помилки, обману, насильства тощо). Таким чином, на час складання заповіту ОСОБА_4 керував своїми діями та усвідомлював їх значення. Крім того, з моменту складання заповіту і до відкриття спадщини минуло більше 3-х років і ОСОБА_4 мав можливість скасувати складений ним заповіт.

У відзиві на апеляційну скаргу від 29 січня 2023 року представник ОСОБА_2 зазначає, що позивачем надано достатні докази на підтвердження того факту, що батько сторін помилявся щодо природи вчинюваної нотаріальної дії та вважав, що видає ОСОБА_1 довіреність для оформлення прав на земельну ділянку та введення в експлуатацію реконструйованого будинку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши наведені у апеляційних скаргах доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування судом норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, батьки сторін ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 31.10.1958 року перебували в зареєстрованому шлюбі (т. 1 а.с.14, 15).

ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку із укладенням у 1979 року шлюбу із ОСОБА_6 ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_7 », а в подальшому, після реєстрації розірвання шлюбу із ОСОБА_6 24.09.2013 року та укладенням шлюбу з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 змінила прізвище на « ОСОБА_10 » (т. 1 а.с. 16-20).

ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що суду надано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане повторно 09.07.1977 року Новоолександрівською сільською радою Ананьївського району Одеської області (т.2 а.с.70).

Під час шлюбу з ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 09.01.1969 року, виданого на підставі рішення виконкому Київської райради № 731 від 08.12.1968 року, було оформлено право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 у складі одного житлового будинку (т. 1 а.с.32).

Також на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД № 010303, виданого Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області 04.09.1998 року, на ім`я ОСОБА_4 була оформлена земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,44 га, розташована на території Таїровської селищної ради, поле № 1 ділянка АДРЕСА_2 .

Згідно плану садибної ділянки АДРЕСА_1 , складеного 14.03.1968 року, розташований на зазначеній ділянці будинок складався з двох житлових кімнат площею 13,1 кв.м., 17,1 кв.м., кухні площею 11,5 кв.м., коридору площею 3,9 кв.м. та надвірних споруд (т. 3 а.с.103, 104).

22.04.2004 року ОСОБА_4 видав на ім`я ОСОБА_11 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Андрющенко Л.Л., р/н 1159, якою уповноважив ОСОБА_9 , що проживала у АДРЕСА_1 , вести його судові справи в усіх судах загальної юрисдикції з усіма правами, наданими законом позивачу, відповідачу, третій особі, з правом пред`явлення позову та ін. (т.1 а.с.30).

16.09.2004 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куркан Н.Ф. було посвідчено заповіт від імені ОСОБА_4 , р/н 6703, відповідно до якого він заповідав належну йому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД № 010303, виданого Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області 04.09.1998 року, земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,44 га, яка розташована на території Таїровської селищної ради, поле № 1 ділянка АДРЕСА_2 , в рівних частинах ОСОБА_11 та ОСОБА_1 (т. 1 а.с.29).

27.02.2008 року ОСОБА_4 видав на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_1 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М., р/н 445, з правом приватизувати на його ім`я майно, одержувати належне йому майно та гроші тощо (т. 1 а.с.31).

З технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_1 , складеного 22.06.2006 року КП «ОМБТІ та РОН» вбачається, що станом на момент інвентаризації домоволодіння складалось з: 1-1 - кухні площею 9,8 кв.м., 1-2 кладової площею 6,5 кв.м., 1-3 жилої кімнати площею 12,3 кв.м.; 2-1 коридору площею 3,9 кв.м., 2-2 санвузлу площею 3,3 кв.м., 2-3 кухні площею 6,2 кв.м., 2-4 жилої кімнати площею 5,8 кв.м., 2-5 - жилої кімнати площею 17,3 кв.м., приміщення другого поверху 2-6 жилої кімнати площею 23,7 кв.м.; 3-1 тамбуру площею 2,0 кв.м., 3-2 кухні площею 10,3 кв.м., 3-3 санвузлу площею 6,0 кв.м., 3-4 жилої кімнати площею 13,1 кв.м., приміщень другого поверху 3-5 коридору площею 9,5 кв.м., жилої кімнати площею 45 кв.м., 3-7 кладової площею 13,6 кв.м.

Листом від 16.02.2007 року № 262/о Управління архітектури та містобудування Одеської міськради повідомило ОСОБА_4 про надання дозволу на замовлення технічного висновку про стан конструкцій та можливість подальшої експлуатації реконструйованого жилого будинку літ. «А» а також прибудов літ. «а1», «а2», «а3», «а4», гаражу літ. «И» та навісу літ. «К».

У 2007 році, за замовленням ОСОБА_4 , СПД ОСОБА_12 було складено висновок про технічний стан конструкцій та можливість збереження та подальшої експлуатації індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 .

У 2010 році КП «Одеський міський землевпорядний центр» було складено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 (т.3 а.с.153-199).

У складі технічної документації з землеустрою міститься висновок управління архітектури та містобудування ОМР № 396/08-К, відповідно до якого були погоджені до введення в експлуатацію житловий будинок «А, а1, а2, а3, а4», гараж літ. И, навіс літ. К за адресою АДРЕСА_1 (т.3 а.с.176, 177).

03.05.2007 року Управління архітектури та містобудування ОМР надало висновок про можливість передання у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_1 (т. 3 а.с.199).

12.06.2013 року о 10:35 год. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М. було посвідчено заповіт від імені ОСОБА_4 , р/н 2360, відповідно до якого ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все його майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на день його смерті буде належати йому по закону та на що він за законом матиме право, заповів своїй дочці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . У заповіті ОСОБА_4 також зазначено, що заповіт написаний нотаріусом з його слів, ним прочитано та власноруч підписано (т. 1 а.с.28).

Факт підписання вказаного заповіту саме ОСОБА_4 сторонами не оспорюється.

Відповідно до ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

На підставі заяви ОСОБА_2 від 19.01.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О. було заведено спадкову справу № 01/2017 після смерті ОСОБА_4 (т. 2 а.с.27-101).

Крім того, на підставі заяви ОСОБА_2 від 03.05.2017 року Третьою одеською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 397/2017 після смерті ОСОБА_3 (т. 2 а.с.2-25).

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст.1247 ЦК України.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги про визнання заповіту недійсним, ОСОБА_2 зазначала, що до самої смерті батька рішення щодо розподілу будинку та ділянки він не змінював. Після смерті батька позивач дізналася про наявність заповіту, виданого батьком на ім`я ОСОБА_1 на усе майно. ОСОБА_2 вважала, що воля батька не була і не могла бути направлена на позбавлення її прав на спадщину, у зв`язку з чим заповіт, посвідчений 12.06.2013 року, має бути визнаний судом недійсним.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Таким чином на заповіт, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності.

Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 року по справі № 397/1396/19 (провадження № 61-14040 св 20) зазначив, що у статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, у якому відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Згідно ч.2 ст.1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Зокрема, це має місце при підтвердженні доказами наявності таких загальних підстав для визнання правочину недійсним як складення заповіту недієздатною особою або особою, яка в момент його складення не усвідомлювала й не могла усвідомлювати значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, складення заповіту під впливом насильства.

З показань допитаного у судовому засіданні 15.09.2021 року судом першої інстанції свідка ОСОБА_13 , який є сином позивача ОСОБА_2 та онуком спадкодавця ОСОБА_4 вбачається, що свідок народився в будинку, постійно там проживав з батьками до січня 2005 р. Підтримував гарні стосунки з дідом та бабою, допомагав їм. ОСОБА_2 доглядала за батьком, готувала йому, давала гроші лікарю. Дід неодноразово йому та його на той час вагітній дружині казав, приїжджайте додому, що вам їздити по м. Києву і жити в орендованому житлі, у вас є своє житло. Дід постійно спілкувався з мамою, останні два роки мати скаржилась, що їй не дають побути на одинці з дідом ОСОБА_1 , її невістка, ОСОБА_14 , її син. Про заповіт свідок дізнався, коли приїхав на похорон діда. Дід казав, що у нього дві доньки, два онука, тому все майно ділиться пополам. При його житті була комісія, яка поділила будинок і ділянку пополам, це проводилось у присутності ОСОБА_1 . Був встановлений паркан при житті діда. Ляйбер має постійне місце проживання в будинку АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні 15.09.2021 року ОСОБА_1 надала суду першої інстанції пояснення про те, що вона з народження проживала разом з батьками. Коли настала старість, з батьками проживала лише вона та здійснювала догляд та лікування. Ніхто не приймав участі у придбанні ліків, оплаті послуг лікарів. За життя батьки запросили ОСОБА_1 та ОСОБА_11 і батько сказав, що матір в тяжкому стані, спитав, хто буде їх доглядати. ОСОБА_2 сказала, що їй нічого не потрібно, з 2009 року інтерес до батьків вона не проявляла, ніколи до них не заходила. Будинок і все господарство було оформлено на батька, на матері нічого не було, будівництвом матір не займалась. З приводу оспорюваного заповіту пояснила, що батько сам поїхав до нотаріуса, вона навіть не знала до якого, за погодженням з матір`ю вони прийняли рішення, що все майно буде належати ОСОБА_1 . Про заповіт, за яким все майно переходило до ОСОБА_1 , вона дізналася після оформлення заповіту, коли батько озвучив його їй та ОСОБА_2 . За вказаним заповітом відповідач отримала все майно: будинок, прилеглу територію, земельний пай 1,5 га. Належну Ляйбер 1/4 частку в спадщині відповідач ОСОБА_1 не заперечувала, визнавала за ОСОБА_2 право на частку, яку вона займає. Окрім приміщень ОСОБА_2 користується городом. Про інший заповіт, яким батько заповідав майно їй та ОСОБА_2 в рівних частках, ОСОБА_1 не знає.

В судовому засіданні 11.10.2021 року свідок ОСОБА_6 , колишній чоловік ОСОБА_2 , пояснив суду, що вони проживали разом з 1979 року з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 протягом 25 років, батьки дружини виділили їм кімнату, а після народження сина виділили їм ділянку, де вони з дружиною побудували прибудову. Також до будинку для батьків прибудували ванну кімнату та туалет. Будівельні роботи проводив свідок разом зі своїм батьком, електрику робив двоюрідний брат. Прибудову для своєї сім`ї будував за рахунок коштів своїх батьків, його матір продала коштовності, надала кошти для будівництва житла, свідок на той час працював на залізничній дорозі механіком та мав дохід. Після розлучення вони з ОСОБА_2 зберегли добрі стосунки. Після того, як між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 почалися конфлікти на побутові теми, ОСОБА_4 вирішив поділити будинок та ділянку навпіл між доньками. Стосунки з батьком у ОСОБА_2 до смерті батька були добрі.

В судовому засіданні 11.10.2021 року свідок ОСОБА_15 , яка є родичем свідка ОСОБА_6 , пояснила суду першої інстанції, що знає ОСОБА_2 з 1984 року, з 1986 року знайома ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , коли приїжджала з онукою до м. Одеси ховатись від Чорнобильської катастрофи. Приїздила до м. Одеси кожного року аж до 2020 року. Коли почала їздити до м. Одеси, у ОСОБА_16 була тільки кімната, до якої потім почали прибудовувати житлові приміщення. Юлія з чоловіком спочатку збудували прибудову для батьків, а потім для себе. Будували за свої кошти, а також мати ОСОБА_6 продала коштовності та надала дітям гроші для будівництва, також її чоловік, батько ОСОБА_6 , допомагав будувати. ОСОБА_4 казав ОСОБА_16 , щоб вона будувала та не боялася, що це все буде згодом її. Свідок ОСОБА_15 вказала, що ОСОБА_4 був гордий тим, що все поділив між дочками. Поділено було у 2013 році, за ініціативою ОСОБА_4 . Свідок вважала, що ОСОБА_4 не міг залишити заповіт на усе майно на ОСОБА_1 , оскільки у нього завжди були гарні стосунки з ОСОБА_17 , вона допомагала батьку. Батьків доглядали обидві доньки.

Свідок ОСОБА_18 , яка є дружиною рідного брата спадкодавця ОСОБА_4 ОСОБА_19 , пояснила суду першої інстанції, що за життя ОСОБА_4 розділив земельну ділянку навпіл між доньками. Свідок ОСОБА_18 зазначила, що прибудови до будинку ОСОБА_4 здійснювала ОСОБА_2 та її родина. Вони завжди спілкувались, будували разом. В будинку проживає ОСОБА_20 .

Свідок ОСОБА_21 пояснила суду, що знає відповідача ОСОБА_1 двадцять років, проживають на одній вулиці. ОСОБА_2 свідок не знає. Свідок ОСОБА_21 була знайома з ОСОБА_4 , спілкувались по-сусідськи з приводу насіння та рослин. До ОСОБА_22 свідок приходила до будинку, 1-2 рази була в дворі, заходила через одну й ту ж хвіртку, знає, що було дві хвіртки. Останній раз заходила весною 2015 року. При цьому свідок ОСОБА_21 вказала, що паркан з`явився у 2016 році.

В судовому засіданні 29.10.2021 року свідок ОСОБА_23 , лікар-невропатолог, пояснив суду першої інстанції, що знав ОСОБА_1 з 2010 року як лікар. З 2010 року по 2016 рік лікував ОСОБА_4 на дому, викликали його донька ОСОБА_4 . ОСОБА_22 та онук ОСОБА_24 . Також з 2010 року по 2013 рік допомагав ОСОБА_25 зустрічав свідка на вулиці, прохід був вільний, парканів свідок не бачив.

Свідок ОСОБА_26 пояснив суду, що знає ОСОБА_2 з 2000 року, через пару років познайомився з ОСОБА_1 , знав їх батьків, допомагав з заготівлею дров, ремонтував бензопилу, встановлював котел, розводив кролів, допомагав по дому, брав участь у встановленні паркану в 2011-2012 роках. Мати тоді ходила на ходунках. В 2013 році ОСОБА_4 викликав землеміра. Всі були присутні, була видана схема розподілу землеміра. Після цього ОСОБА_20 почала проводити ремонтні роботи: викликали газовика, провели труби. Свідок зазначив, що приходив щодня до ОСОБА_16 , у них дружні стосунки, є довіреність від ОСОБА_2 . Коли батько був в лікарні на Фонтані, Юля його навідувала. Це було після смерті його дружини. Юля виїжджала з м. Одеси на заробітки на 2-3 місяці, але завжди поверталась та постійно живе на АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_27 пояснив суду, що познайомився з позивачем ОСОБА_2 , коли вона вийшла заміж за його двоюрідного брата ОСОБА_28 . В той час свідок часто у них бував, останнім часом приїжджав за розсадою. В 2012 році був встановлений паркан. Свідок ОСОБА_27 встановлював навіс та туалет з господарською спорудою.

Свідок ОСОБА_29 пояснила суду, що є подругою відповідача ОСОБА_1 з дитинства. Свідок зазначила, що ОСОБА_1 залишилась одна з батьками, у неї не вистачало грошей, все йшло на батьків. ОСОБА_20 була в Германії, її син ще раніше виїхав. Свідок ОСОБА_29 пояснила, що в частині будинку ОСОБА_16 не бувала, ходила конкретно до ОСОБА_30 .

Свідок ОСОБА_31 пояснила суду, що з дитинства знайома з ОСОБА_1 , з ОСОБА_2 не спілкувалась. Свідок дружить з ОСОБА_32 , приходила міряти тиск. Дід був ходячий, ОСОБА_33 працювала на двох роботах, щоб лікувати. Свідок ОСОБА_31 також зазначила, що при житті діда був заборчик. З ОСОБА_4 тісно спілкувалась мати свідка по городнім справам, а після смерті матері вже свідок стала займатись городом, спілкувалась з ОСОБА_4 . З ОСОБА_17 свідок не дружила, останні 7-8 років її не бачить.

У судовому засіданні 05.11.2021 року свідок ОСОБА_34 пояснила суду першої інстанції, що знає сторін по справі з 1979 року, коли брат свідка ОСОБА_28 одружився з ОСОБА_2 . Тоді батьки ОСОБА_2 виділили їм приміщення. Батько свідків ОСОБА_35 та ОСОБА_28 допомагав при будівництві власним трудом. Жили дружно. Син ОСОБА_2 та ОСОБА_28 ОСОБА_36 спілкувався з дитиною свідка. Останній раз свідок ОСОБА_34 була в спірному домоволодінні на похоронах матері ОСОБА_3 . На той час паркан вже був, свідок його обходила. ОСОБА_2 живе на АДРЕСА_1 . Вона їздить на роботу за кордон на кілька місяців, потім повертається. Юля допомагала батькам.

Свідок ОСОБА_37 , медсестра, пояснила суду, що з 2011 року по 2013 рік ставила крапельниці матері ОСОБА_3 за призначенням лікаря ОСОБА_23 , знає сім`ю тільки ОСОБА_1 . Ліки купувала ОСОБА_1 або її син ОСОБА_38 . На території свідка зустрічали ОСОБА_4 , або ОСОБА_38 , або ОСОБА_1 . Свідок ОСОБА_37 зазначила, що заходила по дорожці, парканів не було. В іншій частині земельної ділянки свідок не була. ОСОБА_2 ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_39 суду пояснив, що знайомий з ОСОБА_2 з 2014 року, коли свідок ОСОБА_26 запропонував йому роботу та познайомив з ОСОБА_4 . Свідок ОСОБА_39 працював два тижні: ставив вікна, робив відкоси, каналізацію, міняв мойку, водопровід, збивав плитку в ванній кімнаті. Протягом роботи ОСОБА_4 говорив, що все, що робить ОСОБА_20 , їй залишиться. Жив там тільки ОСОБА_40 . На території було дві ділянки, був паркан. Все оплачувала ОСОБА_2 .

Оцінюючи, у якості належного та допустимого доказу, вищевказані показання свідків, колегія суддів доходить до висновку, що зазначені особи доповіли суду про відомі їх обставини життя родини ОСОБА_41 , однак жоден зі свідків не підтвердив відсутність волевиявлення ОСОБА_4 щодо розпорядження належним йому майном на користь відповідачки ОСОБА_1 , та жоден зі свідків не підтвердив доводи позовної заяви ОСОБА_2 про те, що відповідачка шляхом омани вмовила батька підписати у нотаріуса заповіт під виглядом оформлення довіреності на розпорядження майном.

Більш того колегія суддів враховує, що жоден зі вказаних свідків (окрім онука спадкодавця ОСОБА_13 , який також є сином позивача ОСОБА_2 , та відповідно може бути особою, зацікавленою у певному розгляду справи) не відносився до кола близьких друзів та родичів ОСОБА_4 , у зв`язку із чим логічним буде висновок про те, що спадкодавець навряд чи обговорював питання щодо розпорядження на випадок своєї смерті спірними будинком та земельною ділянкою зі сторонніми особами.

Наявну у матеріалах справи нотаріально посвідчену заяву рідного брата ОСОБА_4 - ОСОБА_19 колегія суддів у якості доказу у справі не приймає, оскільки даний свідок не надав свідчення суду першої інстанції в якості свідка у зв`язку зі смертю.

Також у судовому засіданні суду першої інстанції від 15.06.2021 року ОСОБА_2 надала пояснення, в яких вказала, що якщо б ОСОБА_4 хотів зробити заповіт лише на ОСОБА_1 , він би обов`язково про це їй сказав. Про наявність заповіту ніхто не знав. Слово «заповіт» ніколи не вимовлялось, завжди мова йшла про довіреності. У ОСОБА_4 була катаракта на обидва віка, він нічого не бачив, не міг читати газети.

Колегія суддів зазначає, що згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Верховний Суд у постанові від 11.11.2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) зазначив, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02.11.2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19) та від 22.12.2021 року у справі № 350/792/20.

Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

Однак у даному випадку, посилаючись на те, що у ОСОБА_4 була катаракта на обидва віка, він нічого не бачив та не міг читати, ОСОБА_2 вимог про визнання заповіту недійсним за статтею 225 ЦК України не заявила, а також не заявляла про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів про те, що станом на 12.06.2013 року (момент вчинення оспорюваного заповіту) ОСОБА_4 був неспроможним розуміти значення своїх дій та керувати ними, також позивач не навела жодного іншого доказу про тимчасову недієздатність її батька в момент вчинення правочину.

Надані позивачкою відеозаписи розмов ОСОБА_2 з батьком ОСОБА_4 у березні 2016 р. судом апеляційної інстанції сприймаються критично, оскільки зі вказаних відеозаписів не вбачається надання ОСОБА_4 однозначної вказівки щодо розпорядження належною йому спадщиною та спірним майном.

Таким чином колегія суддів, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, доходить висновку про те, що оспорюваний заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, особу заповідача встановлено за паспортом із зазначенням у заповіті реєстраційного номеру облікової картки платника податків, заповіт підписаний особисто заповідачем, зазначено місце складення заповіту, вказано дату й місце його посвідчення, заповіт посвідчений уповноваженою на те особою, яка перевірила дієздатність заповідача і з`ясувала його дійсну волю щодо розпорядження майном, а позивачем ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не доведено, що при посвідченні вказаного заповіту у її батька ОСОБА_4 було відсутнє волевиявлення на вчинення спірного правочину.

З урахуванням наведеного, встановивши, що ОСОБА_4 виявив свою волю щодо розпорядження належним йому майном на випадок смерті, колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Відповідно, не підлягають задоволенню і похідні від вказаної вимоги про визнання заповіту недійсним позовні вимоги про визнання права власності, визначення порядку поділу спадкового майна в натурі між спадкоємцями та визначення порядку користування земельною ділянкою.

При вказаних обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини справи, не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 січня 2022 року та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , з наведених вище підстав.

Крім того, згідно ч.1, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові, на позивача.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати за подання апеляційної скарги в сумі 3 840,00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 січня 2022 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М., Одеська міська рада про визнання заповіту недійсним, визнання права власності, визначення порядку користування земельною ділянкою відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати в сумі 3 840,00 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 17 квітня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе