Справа № 638/6180/19
Провадження № 2/638/265/23

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2023 року Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючий: суддя Цвіра Д.М.,

при секретарі: Зінченко А.С.,

представника позивач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дзержинського районного суду у м. Харкові, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах Харківської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів, -

встановив:

У проваджені Дзержинського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа за позовом керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах Харківської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів.

Позов мотивовано тим, що відповідач є власником нерухомого майна - нежитлової будівлі літ. «А-1» загальною площею 239,9 кв.м. по АДРЕСА_1 . Разом з тим, згідно з відомостями з публічної кадастрової карти України та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, речові права на земельну ділянку під вказаною нежитловою будівлею літ. «А-1» по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 до теперішнього часу не зареєстровано.

Тобто, ОСОБА_2 користується земельною ділянкою під нежитловою будівлею літ. «А-1» загальною площею 239,9 кв.м. по АДРЕСА_1 з порушенням вимог земельного законодавства, а саме без оформлення речових прав на вказану земельну ділянку та без сплати плати за землю в передбаченому законодавством розмірі.

Прокурор на підставі ст.1212 ЦК України просить стягнути з ОСОБА_2 на користь Харківської міської ради кошти у розмірі 161035, 14 грн (сто шістдесят одна тисяча тридцять п`ять гривень чотирнадцять копійок) за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів за 2018 два місяці 2019 року.

Ухвалою суду від 14 червня 2019 року провадження у справі було відкрито, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання.

Ухвалою від 24.02.2020 підготовче провадження у справі закрито.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2021 року клопотання прокурора про зупинення провадження у справі задоволено. Провадження у справі № 638/6180/19 за позовом керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах Харківської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів, було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку судового рішення у справі № 646/4738/19.

Ухвалою суду від 25.10.2022 провадження у справі поновлено у зв`язку з переглядом Верховним Судом справи № 646/4738/19 та опублікуванням відповідної постанови 22.02.2022, справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні прокурор, яка діє в інтересах держави, в особі Харківської міської ради, позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, у повному обсязі та просила їх задовольнити повністю.

В матеріалах справи міститься пояснення, нібито, представника відповідача, адвоката Зелінського П.Л., натомість повноважень вказано представника, матеріали справи не містять, а тому судом не вивчаються вказані пояснення та ураховуються під час ухвалення рішення.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином і у встановленому законом порядку відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Будь - яких заяв та клопотань з процесуальних питань до суду не подавав.

Відповідно до вимог частини першої - третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Суд враховує, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

З метою недопущення надмірної тривалості судового провадження правових підстав для подальшого відкладення розгляду справи суд не вбачає.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно нежитлова будівля літ. «А-1» загальною площею 239,9 кв.м. по АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на підставі договорів дарування №3407 від 15.12.2017 та №3547 від 28.12.2017, посвідчених приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І.

Разом з тим, згідно з відомостями з публічної кадастрової карти України та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, речові права на земельну ділянку під вказаною нежитловою будівлею літ. «А-1» по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 не зареєстровано.

Харківська місцева прокуратура №1 (на теперішній час Шевченківська окружна прокуратура міста Харкова) звернулася листом №04-24-741вих19 від 06.02.2019 до директора Департаменту територіального контролю Харківської міської ради з проханням скласти акт обстеження спірної земельної ділянки, визначити межі, площу та конфігурацію та здійснити розрахунок суми безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за землю.

Листом Департаменту територіального контролю Харківської міської ради від 07.03.20219 №3653/0/226-19 місцеву прокуратуру повідомлено про те, що Департаментом здійснено заходи самоврядного контролю за адресою: АДРЕСА_1 , про що складено акт обстеження земельної ділянки та розрахунки розміру безпідставно збережених ОСОБА_2 коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки за вказаною адресою з порушенням вимог земельного законодавства.

Головним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради Марковим А.Ю. 21.03.2019 здійснено заходи самоврядного контролю за використанням та охороною земель щодо дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вивченням наявних документальних матеріалів та інформації виконавчих органів Харківської міської ради спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель встановлено, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на нежитлову будівлю літ. «А-1» по АДРЕСА_1 зареєстроване з 28.12.2017 за ОСОБА_2 на підставі договорів дарування №3407 від 15.12.2017 та №3547 від 28.12.2017.

ОСОБА_2 з 28.12.2017 по теперішній час (на дату пред`явлення позову) використовує земельну ділянку площею 0, 0285 га по АДРЕСА_1 без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України.

Проведеним на місцевості оглядом земельної ділянки спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель встановлено, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 розташована нежитлова будівля літ. «А-1» право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 . Вказана земельна ділянка використовується ОСОБА_2 для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-1». Площа земельної ділянки відповідно до її меж складає 0,0285 га, межі земельної ділянки визначені відповідно до зовнішніх меж будівлі. Під час обстеження здійснювалася фотозйомка та складена план-схема обстеженої земельної ділянки.

Обстеження здійснювалось з урахуванням геодезичної роботи щодо плану меж фактичного користування земельної ділянки по АДРЕСА_1 , виконаної за участі інженера-геодезиста ОСОБА_3 (кваліфікаційний сертифікат інженера-геодезиста №010780 від 26.04.2013) та інженера-землевпорядника ОСОБА_4 згідно договору №Н-65/101-5/17 від 05.05.2017.

Тобто, ОСОБА_2 з моменту набуття права власності на нежитлову будівлю літ. «А-1» до теперішнього часу право користування/власності земельною ділянкою площею 0,0285 га не оформлено, земельна ділянка використовується за відсутності документів на право користування/власності земельною ділянкою, що є порушенням вимог земельного законодавства України.

Департаментом територіального контролю Харківської міської ради листом №3653/0/226-19 від 07.03.2019 надано до місцевої прокуратури копії розрахунків безпідставно збережених коштів ОСОБА_2 за використання земельної ділянки під нежитловою будівлею літ. «А-1» загальною площею 239,9 кв.м. по АДРЕСА_1 з порушенням вимог земельного законодавства, а саме розрахунки безпідставно збережених коштів в загальній сумі 161035, 14 гривень.

В матеріалах справи також міститься лист №4491/9/20-40-56-06-23 від 12.02.2019 ГУ ДФС в Харківській області на адресу місцевої прокуратури про те, що фізична особа ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) не перебуває на обліку як платник земельного податку в ГУ ДФС у Харківській області (Центральне управління ГУ ДФС у Харківській області) за земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до розрахунку Харківської міської ради за сім місяців 2018 року розмір орендної плати в місяць, який підлягав сплаті, становив 9 202, 01 грн. (який складається з нормативної грошової оцінки 1380 301 грн., ставки річної орендної плати 8,00%, коефіцієнту складних інженерно-геологічних умов 1, коефіцієнту розміру земельної ділянки 1, відсотку строку оренди 100,00%). Тобто, за період з 01.01.2018 по 31.07.2018 ОСОБА_2 мав би сплатити до бюджету 64414, 07 грн.

Відповідно до розрахунку Харківської міської ради за 5 місяців 2018 року та 2 місяці 2019 року розмір орендної плати в місяць, який підлягав сплаті, становив 13803, 01 грн. (який складається з нормативної грошової оцінки 2070 451 грн., ставки річної орендної плати 8,00%, коефіцієнту складних інженерно-геологічних умов 1, коефіцієнту розміру земельної ділянки 1, відсотку строку оренди 100,00%). Отже, за період з 01.08.2018 по 28.02.2019 ОСОБА_2 мав би сплатити до бюджету 96621, 07 грн.

Таким чином, всього за період з 01.01.2018 по 28.02.2019 ОСОБА_2 мав би сплатити до бюджету плату в розмірі 161035, 14 гривень. Саме цю суму не отримав позивач, але міг би отримати в разі укладення між ним і відповідачем договору оренди землі.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Отже, підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власнику земельної ділянки відсутні, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Разом з тим для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).

Аналогічний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16 (провадження № 14-77цс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19).

Згідно з положеннями частини першої статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Отже, безпідставне набуття ОСОБА_2 спірної земельної ділянки не є результатом протиправного діяння, а є наслідком законних дій, а саме придбання відповідачами у власність будівлі, яка безпосередньо пов`язана із земельною ділянкою.

Правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно. Новий власник будинку (будівлі, споруди) у зв`язку з цим не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень».

Частина перша статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 ЗК України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України).

Отже, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Для кондикційних зобов`язань важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).

Такі висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17.

З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що на відповідача як власника будівлі покладено обов`язок належного оформлення права користування нею земельною ділянкою, яка необхідна для обслуговування вказаної будівлі. Однак цього обов`язку відповідач не виконав та не вчинив будь-яких дій, спрямованих на оформлення права власності або право користування вказаною земельною ділянкою.

Таким чином, з огляду на те, що речові права відповідача ОСОБА_2 , на земельну ділянку не реєструвались, останній не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки, а тому він використовує земельну ділянку без достатніх правових підстав.

Суд надає оцінку доданому до відзиву представника відповідача договору № 1596 на право тимчасового користування землею строком дії до 01.12.2022 року. Предметом договору є земельна ділянка площею 0,1026 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, вказаний договір від 19.05.1998 № 1596 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 анульовано від 26.05.2005 згідно рішення ХХХV сесія Харківської міської ради IV скликання від 27.04.2005 № 78/05, що встановлено постановою Харківського апеляційного суду від 23.09.2020 у справі №638/13285/17 за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_5 про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За змістом частини 2 статті 60 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР Про місцеве самоврядування в Україні підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

У пункті 10 прикінцевих та перехідних положень Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР Про місцеве самоврядування в Україні передбачено, що з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу. За пропозицією сільських, селищних, міських рад районні, обласні ради повинні приймати рішення про передачу до комунальної власності відповідних територіальних громад окремих об`єктів, спільної власності територіальних громад, які знаходяться на їх території і задовольняють колективні потреби виключно цих територіальних громад.

Із уведенням у дію 01.01.2002 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності, про що зазначено у частині 2 статті 83 ЗК України.

Отже, принцип розмежування земель державної і комунальної власності відображено у положеннях ЗК України, який, зокрема, полягає у визнанні пріоритету належності земель у межах населеного пункту відповідній територіальній громаді. Тобто всі землі у межах населеного пункту вважаються такими, що із 01.01.2002 перебувають у комунальній власності, крім земель, належність яких державі або приватним власникам зафіксована у ЗК України.

Законом України від 05.02.2004 № 1457-IV Про розмежування земель державної та комунальної власності (втратив чинність 01.01.2013, підстава Закон № 5245-VI) було визначено правові засади розмежування земель державної та комунальної власності і повноваження органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо регулювання земельних відносин з метою створення умов для реалізації ними конституційних прав власності на землю, забезпечення національного суверенітету, розвитку матеріально-фінансової бази місцевого самоврядування.

У статті 5 цього Закону було наголошено, що суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Водночас при розмежуванні земель державної та комунальної власності до земель комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст передаються: усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної власності та земель, віднесених до державної власності; земельні ділянки за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти комунальної власності; землі запасу, які раніше були передані територіальним громадам сіл, селищ, міст відповідно до законодавства України; земельні ділянки, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна, що є спільною власністю територіальної громади та держави (стаття 7 Закону України Про розмежування земель державної та комунальної власності).

Із 01.01.2013 набув чинності Закон № 5245-VI, за змістом пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення якого з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:

а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;

б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах а і б пункту 4 цього розділу.

Згідно з пунктом 5 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 5245-VI державна реєстрація права держави чи територіальної громади на земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється на підставі заяви органів, які згідно зі статтею 122 ЗК України передають земельні ділянки у власність або у користування, до якої додається витяг з Державного земельного кадастру про відповідну земельну ділянку.

Як передбачено у пункті 6 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 5245-VI, у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються:

у межах населених пунктів сільськими, селищними, міськими радами;

за межами населених пунктів органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками.

За змістом пункту 9 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 5245-VI державна реєстрація речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності, зазначених у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється в порядку, встановленому законом.

Отже, беручи до уваги наведені положення Конституції України, ЗК України і пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 5245-VI, Рада є власником спірних земельних ділянок, оскільки ці ділянки розташовані в межах населеного пункту, а відсутність державної реєстрації речового права не впливає на обставини виникнення права комунальної власності на них.

Оскільки відповідач не є власниками спірної земельної ділянки та, як вже було зазначено судом, не може бути постійними землекористувачами, а тому, не є суб`єктами плати за землю у формі земельного податку. Таким чином єдиною формою здійснення оплати за користування спірною земельною ділянкою для відповідачів є орендна плата.

Частиною 14.1.136 ст.14 Податкового кодексу України передбачено, що орендна плата за земельні ділянки комунальної власності це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

При цьому, відповідач належних дій, спрямованих на оформлення права власності або права на постійне землекористування вказаною ділянкою не вчинив.

Та з часу виникнення права власності на нерухоме майно у відповідача виник й обов`язок укласти та зареєструвати договір оренди на спірну земельну ділянку.

Протягом тривалого часу цього обов`язку відповідач не виконував, а отже без законних підстав зберіг у себе майно - кошти за оренду землі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 року по справі № 3-1345гс16.

Розмір доходу відповідачів було розраховано позивачем як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати, який нараховується та сплачується за регульованою ціною, встановленою уповноваженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування.

Із розрахунку неотриманого доходу, долученого до матеріалів справи, вбачається, що даний розрахунок здійснено з урахуванням загальної площі земельної ділянки, що фактично зайнята відповідачами. Вказаний розрахунок зроблений позивачем за період використання відповідачем земельної ділянки у період з 01.03.2018 по 28.02.2019 у сумі 155408,06 грн.

Також слід зазначити, що перехід до особи права власності на нерухоме майно, надає останній право на оформлення відносин землекористування, реалізація якого виражається в укладенні сторонами договору та виникненні у такої особи обов`язку внесення орендної плати власнику земельної ділянки.

Статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 21 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30.06.2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Предметом позову в цій справі є стягнення грошових коштів, належних до сплати за користування земельною ділянкою за звичайних умов (в разі оформлення договірних відносин відповідачем), втім не сплачених відповідачами, що пов`язується із втратою позивачем як потерпілою особою цього ж майна (грошових коштів).

Незалежно від наявності вини в поведінці відповідачів, сам факт значного строку з моменту отримання рішення по наданню згоди на складання технічної документації і відсутності будь-яких активних дій з боку відповідачів, направлених на оформлення орендних правовідносин, свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під вказане вище визначення Європейського суду з прав людини «виправдане очікування» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Суд зазначає, що відновлення порушених прав міської ради за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які остання мала би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач.

У зв`язку з тим, що позивачем доведена, у відповідності до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України, обґрунтованість свого звернення до суду, за наявності порушення інтересів держави, необхідністю їх захисту, визначені підстави для звернення до суду, позивач є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь Харківської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2416 грн.

Керуючись ст. ст. 13, 19, 56, 77-81, 141, 259, 263-265, 274, 268, 354 ЦПК України, ст. ст. 10, 14, 265 Податкового кодексу України, ст. ст. 12, 120, 124-126 Земельного кодексу України, ст. 2, 10, 16, 26, 33, 60 «Про місцеве самоврядування в Україні», суд -

ухвалив:

Позовні вимоги керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави, в особі Харківської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь Харківської міської ради (майдан Конституції, 7 місто Харків, 61003, , р/р 0002, банк: ГУДКСУ у Харківській області, МФО 851011, , код платежу 24062200) кошти у розмірі 161035, 14 грн (сто шістдесят одна тисяча тридцять п`ять гривень чотирнадцять копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) судовий збір у сумі 2416 грн. за такими реквізитами: Харківська обласна прокуратура, , банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, рахунок UA0007171, код класифікації видатків бюджету 0901010.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua).

Позивач - Харківська місцева прокуратура № 1 (Шевченківська окружна прокуратура м. Харкова) в інтересах держави, в особі Харківської міської ради: 61072, м. Харків, вул. Тобольська, 55-А.)

Відповідач - ОСОБА_2 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ).

Повний текст судового рішення виготовлено 18.04.2023 року.

Суддя Д.М. Цвіра