Дата документу 18.04.2023 Справа № 335/837/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/221/23 Головуючий у 1-й інстанції: Апаллонова Ю.В.
Є.У.№ 335/837/22 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Концерну «Міські теплові мережі» про визнання незаконним та скасування наказів, стягнення недоплаченої заробітної плати,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Концерну «Міські теплові мережі» від 15.11.20201 №3044 «Про початок простою», стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» невиплачену заробітну плату за час знаходження на простої з 15.11.2021 по 31.01.2022 року та відшкодувати судові витрати.

Зазначав, що працює слюсарем-електриком з ремонту електроустаткування 5 розряду підрозділу з ремонту автотранспорту ділянки автотранспорту Заводського району автотранспортної дільниці Концерну «МТМ», працює в Концерні «МТМ» з 2004 року. У листопаді 2021 року його було відсторонено від роботи на підставі наказу № 2762 від 29.10.2021 «Про запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19», де вимагали надати один з документів - документ про одужання від COVID-19 або документ, що підтверджує отримання повного курсу вакцинації від COVID-19, а також пропонували працівникам з медичним висновком про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19 оформити різного виду відпустки, дистанційну роботу, або написати заяву про введення простою. Було здійснено спробу досудового врегулювання спору, надана заява з проханням визнати наказ про відсторонення недійсним. Пізніше наказ про відсторонення було скасовано, керівництвом Концерну «МТМ» було запропоновано написати заяву на простій за власним бажанням. Пропозиція була відхилена. Згодом ОСОБА_1 дізнався, що наказом №3044 від 15.11.2021 його відправлено на простій та встановлено на період простою перебування на робочому місці. В наказі керівник Концерну «МТМ» як на

підставу для встановлення простою посилається на те, що відповідно до постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 (далі - Постанова №1236) та наказу Концерн «МТМ» № 2663 від 18.10.2021 неможливо організувати дистанційну роботу із застосуванням інформаційно-комунікаційних технологій, необхідних для виконання трудових обов`язків поза приміщенням роботодавці (ст.60-2 КЗпП).

Позивач вважає, що відсторонення його від роботи та в подальшому відправлення на простій є неприпустимим та таким, що порушує права як громадянина України та працівника, а дії роботодавця незаконними та такими, що порушують низку нормативно-правових актів та основний закон - Конституцію України. На підставі викладеного просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Концерну «Міські теплові мережі» від 15.11.20201 року №3044 «Про початок простою», зобов`язати керівника Концерну «Міські теплові мережі» виплатити невиплачену заробітну плату за час знаходження на простої з 15.11.2021 по 31.01.2022 року у розмірі 10000,00 грн. та стягнути судовий збір.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Судове рішення обґрунтовано тим, що відповідач правомірно оголосив простой, оскільки ОСОБА_1 відмовився від обов`язкової вакцинації.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з Концерном «МТМ», де працює слюсарем-ремонтником з ремонту електроустаткування 5 розряду .

Службовою запискою начальника управління з транспорту Недвига І. від 01.11.2021 №364/1 на ім`я начальника управління з персоналу ОСОБА_2 повідомлено, що на даний момент відсутні діючі договори на закупку запчастин, ремонтні роботи з 01.11.2021 на ділянці автотранспорту Заводського району відсутні. Аналіз певної виробничої ситуації з`ясував, що деякий час забезпечити роботою слюсаря-ремонтника з ремонту електроустаткування на ділянці автотранспорту Заводського району підприємство не має можливості. Пропонував встановити простій для слюсаря-електрика з ремонту електроустаткування 5 розряду ділянки автотранспорту Заводського району ОСОБА_1 з 15.11.2021 за домашньою адресою (т.1 а.с.64)

Згідно з Актом простою від 11.11.2021 року комісія у зв`язку із ростом захворюваності COVID-19 та з метою попередження розповсюдження коронавірусної інфекції серед працівників Концерну «МТМ», згідно постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 , згідно з наказом підприємства від 18.10.2021 №2663 «Про попередження розповсюдження нової коронавірусної інфекції», для невакцінованих працівників з 11.11.2021 оголосила цілозмінний простій з частковим збереженням заробітної плати (в розмірі 2/3 встановленого посадового окладу): ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з 12.11.2021 року - ОСОБА_5 , з 15.11.2021 - ОСОБА_6 , ОСОБА_1 . Напроти прізвища ОСОБА_1 підпис відсутній, але наявна примітка -« на підставі ст.8,64 Конституції України, я людина, не даю згоду на виконання наказу №2663 12.11.2021 підпис ОСОБА_1 ». Вказаний акт узгоджено головою первинної профспілкової організації Концерну «МТМ» М. Біндюк, Затверджено начальником управленні з персоналу Концерну «МТМ» С. Дороховою (т.іа.с.63).

Згідно службової записки від 15.11.2021 №549 у зв`язку із тим, що водій ОСОБА_6 та слюсар-ремонтник ОСОБА_1 відмовилися ознайомлюватися під підпис з актом-простою та від знаходження на час свого простою вдома, начальник управління з транспорту просив начальника управління з персоналу закріпити їх місце знаходження у робочий час за адресою: АДРЕСА_1 (т.1а.с.65).

На виконання вимог Постанови №1236 та наказів Концерну «МТМ» від 18.10.2021 №2663 та від 29.10.2021 №2762, ОСОБА_1 було встановлено простій з 15.11.2021 згідно з наказом Концерну «МТМ» від 15.11.2021 №3044, у зв`язку з неможливістю організувати для нього дистанційну роботу із застосуванням інформаційно-комунікаційних технологій, необхідних для виконання трудових обов`язків поза приміщенням роботодавця (т. 1 а.с.66).

У зв`язку із ненаданням працівниками заяви про знаходження за домашньою адресою на період простою, встановлено на період простою перебування працівників на робочому місці за адресою: АДРЕСА_1 .

Як зазначено у наказі, його винесено на підставі Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236, наказу Концерну «Міські теплові мережі» від 18.10.2021 №2663 «Про попередження розповсюдження нової коронавірусної інфекції» у зв`язку із неможливістю організувати дистанційну роботу із застосуванням інформаційно-комунікаційних технологій, необхідних для виконання трудових обов`язків поза приміщенням роботодавця(ст. 60-2 КЗпП).

Простій було встановлено зі збереженням 2/3 окладу ОСОБА_1 (ч.І ст.113 Кодексу законів про працю України).

На запит ОСОБА_1 від 24.11.2021 року відповідачем надано відповідь 07.12.2021 №6433/18, якою повідомлено про відсутність ремонтних робіт за його профілем. Також зауважено, що він відмовився надати заяву для знаходження на період простою за домашньою адресою, а тому він має залишатися на території підприємства, на робочому місці, визначеному наказом. Але, у зв`язку із ростом захворюваності і для запобігання поширення інфекції , ще раз запропоновано надати заяву для знаходження на період простою за домашньою адресою (т.1а.с.38).

Згідно з Наказом №224 від 28.01.2022 припинено простій з 01.02.2022 працівникам Концерну «МТМ», у тому числі і позивачу (т.1а.с.39).

Отже, з 15.11.2021 по 31.01.2022 року позивач перебував на простої та йому здійснювалася оплата за весь час простою у розмірі 2/3 тарифної ставки, що підтверджено відповідною довідкою.

31.01.2022 на Концерні «Міські теплові мережі» складено акт про відмову ОСОБА_1 надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або медичний висновок про абсолютні протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, його було проінформовано про. правові наслідки у вигляді відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, що підтверджується його підписом на акті.

Наказом керівника Концерну «Міські теплові мережі» від 31.01.2022 № 283, позивача ОСОБА_1 було відсторонено від роботи з 01 лютого 2022 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 до моменту проведення щеплення і пред`явлення відповідних підтверджуючих документів або медичного висновку про абсолютні протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, без збереження заробітної плати.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 29 березня 2023 року наказ керівника Концерну «Міські теплові мережі» від 31.01.2022 № 283 був визнаний незаконним та скасований.

ОСОБА_1 продовжує працювати з оплатою відповідно до трудового договору, наказ про оголошення простою припинився з 01.02.2022 року.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що у роботодавця були наявні підстави для оголошення простою, не з вини працівників для певної категорії працівників, з метою недопущення розповсюдження коронавірусної інфекції, а також у зв`язку з відсутністю можливості забезпечити дистанційною роботою слюсаря-ремонтника з ремонту електроустаткування на ділянці автотранспорту Заводського району, і керівник Концерну «Міські теплові мережі», на якого було покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх працівників комунального підприємства та відповідно його безперервної роботи, правомірно прийняв рішення про оголошення простою на підприємстві для окремих працівників, а тому підстав для визнання незаконним та скасування наказу про оголошення простою немає.

Колегія суддів із вказаним висновком суду першої інстанції в повній мірі погодитись не може з огляду на таке.

Згідно з п.п. а, б ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

За приписами ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, коклюша, правця та кору.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 4) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 5) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 6) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 7) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. Наказом МОЗ від 30.11.2021 № 2664 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», затверджено зміни до Наказу МОЗ України 04.10.2021р. №2153, якими до такого переліку включені комунальні підприємства.

Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку № 2153 медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 № 595, зареєстрованого в МЮ України 10.10.2011 за № 1161/19899 (у редакції наказу МОЗ від 11.10.2019 № 2070).

Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ Міністерства охорони здоров`я України № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України.

Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 №731).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах із Концерном «Міські теплові мережі», де працює на посаді слюсаря-електрика з ремонту електроустаткування 5 розряду підрозділу з ремонту автотранспорту ділянки автотранспорту Заводського району автотранспортної дільниці Концерну «Міські теплові мережі».

Концерн «Міські теплові мережі», згідно статуту, підпорядкований, підзвітний і підконтрольний Запорізькій міській раді, та є комунальним підприємством.

Позивача було ознайомлено із вимогами про необхідність проведення щеплення відСОУГО-19 або надати документ, який свідчить про наявність абсолютних протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, що підтвердив у судовому засіданні позивач, зазначивши, що про такі вимоги йому було відомо з листопада 2021 року.

Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Відповідно до Довідки-розрахунку Концерну «Міські теплові мережі», складеної головним бухгалтером Булгаковою Н.О. від 03 квітня 2023 року, середня заробітна плата ОСОБА_1 з 01.11.2021 по 31.01.2022 становить 11397,14 гривень (т.2 а.с.2)

За змістом п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного життя. Поняття приватного життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Тому обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя. З огляду на вказане спірні правовідносини, пов`язані з оцінкою правомірності відсторонення позивача, підлягають під дію ст. 8 Конвенції.

Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в п. 2 ст. 8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідни у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З огляду на цей припис критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до привтного життя з гарантіями ст. 8 Конвенції є такі: 1) чи грунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості ( доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що впливає саме зі змісту п.2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто, чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дозволяє досягнути визначеної в п. 2 ст. 8 Конвенції мети. Втручання становитиме порушення гарантій ст. 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно ст. 286 ЦК України фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості одержані при її медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання, інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи.

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, тендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД. сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції", а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що: «нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на C0VID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SAR.S-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) вказано, що: «застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-Ш заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка, могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників AT «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в AT «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягають обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки».

Велика Палата Верховного Суду зауважує, «що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість

встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

*умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

*контакт працівника з продукцією, яка буди використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що вона, працюючи черговою по переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку».

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 01 березня 2023 року по справі № 279/6558/21 (провадження №61-9186св22).

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді,.коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд і в постановах від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 (провадження № 61-17335св20), від 20 березня 2018 року у справі № 337/3087/17 (провадження № К/9901/283/18), від 08 лютого 2021 року у справі № 630/554/19 (провадження № 61-6307св20). /

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суд повинен враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ІДПК Укргіїни).

Суд оцінює докази за, своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достаїність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК У країни).

Згідно зі статтею 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Відповідно до частини третьої статті 84 КЗпП України у разі простою підприємства (установи, організації) з незалежних від працівників причин власник або уповноважений ним орган (роботодавець) може у визначеному колективним договором порядку надавати відпустки без збереження або з частковим збереженням заробітної плати. За цих умов надання відпустки не ставиться у залежність від подання працівником заяви і термін перебування в ній не входить до часу оплачуваного простою, якщо це передбачено колективним договором.

Згідно з частинами першою та другою статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб.

Аналіз статті 34 КЗпП України свідчить про те, що обов`язковою підставою для введення простою на підприємстві є повна зупинка його роботи або роботи окремих підрозділів.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від ЗО січня 2019 року у справі № 210/5853/16-ц (провадження № 61-46703св18) та від 10 листопада 2021 року у справі № 464/1320/20 (провадження № 61-11379св21).

Дослідивши наявні у справі письмові докази, апеляційний суд дійшов висновку про недоведення відповідачем того, що робота на виробництві, яку виконував позивач, була зупинена.

Як було встановлено, оголошення власником простою з 15.11.2021 до 30.01.2022 відбулося під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України і тривалість оголошеного власником простою повністю охоплювалась періодом карантину, та простій ОСОБА_1 було оголошено з підстав відмови у проведенні щеплення.

Суд першої інстанції не врахував, що застосування до позивача такого заходу як оголошення простою не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, відповідач не обґрунтував необхідність запровадження простою для позивача тим, що він, працюючи слюсарем-електриком з ремонту електроустаткування ділянки автотранспорту, створював загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивача частини заробітку, неможливість встановлення позивачу такої організації праці де б перебувало найменшої кількості людей тощо. Суд першої інстанції не встановив жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що на своєму робочому місці у нього немає прямих контактів з великою кількістю людей, оскільки займається ремонтом електроустаткування, а коли він не виконує ремонтні роботи, то знаходиться в невеличкій кімнаті один, тому його умови праці, у яких він перебуває не збільшують вірогідність зараження COVID-19.

Зазначені обставини не були спростовані відповідачем.

За таких обставин суд першої інстанції зробив помилковий висновок, що порушення права позивача на працю відсутнє, про правомірність і законність відсторонення ОСОБА_1 від роботи, оскільки дії роботодавця в цьому випадку, щонайменше, були непропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи. Тому позовні вимоги в цій частині належить задовольнити.

Частина 1 статті 21 КЗпП України викладена в такій редакції: «Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін».

Як визначено частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата-це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Як зазначено у наказі, його винесено на підставі Постанови КМУ від 09.12.2020 року №1236, наказу Концерну «Міські теплові мережі» від 18.10.2021 року №2663 «Про попередження розповсюдження нової коронавірусної інфекції» у зв`язку із неможливістю організувати дистанційну роботу із застосуванням інформаційно-комунікаційних технологій, необхідних для виконання трудових обов`язків поза приміщенням роботодавця(ст.60-2 КЗпП).

Простій було встановлено зі збереженням 2/3 окладу ОСОБА_1 (ч. 1 ст. 113 Кодексу законів про працю України).

Судом встановлено, що період простою тривав з 15 листопада по 31 січня 2022 року, наказ про оголошення ОСОБА_1 простою апеляційним судом визнаний незаконним та скасований.

Відповідно до Довідки-розрахунку Концерну «Міські теплові мережі», складеної головним бухгалтером Булгаковою Н.О. від 03 квітня 2023 року, недоплачена заробітна плата ОСОБА_1 з 01.11.2021 по 31.01.2022 становить 11397,14 гривень (т.2 а.с.2).

Вказана сума визначена без відрахування обов`язкових податків і платежів.

З урахуванням наведеного вище, колегія судців вважає вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Концерну «Міські теплові мережі» на його користь невиплаченої заробітної плати за час простою з 15 листопада 2021 року по 31 січня 2022 року законними і обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. У разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_1 , судові витрати, які були понесені останнім під час розгляду справи в сумі 2354,00 гривні підлягають компенсації за рахунок Концерну «Міські теплові мережі». Окрім того, при зверненні ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, ним одночасно було подано клопотання про відстрочення сплати судового збору, яке було задоволено, а тому судовий збір в сумі 1615,20 гривень (сплату якого було відстрочено до ухвалення рішення по справі) слід стягнути із Концерну «Міські теплові мережі» на користь держави.

Керуючись ст. ст.374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від ЗО червня 2022 року у цій справі скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати Наказ Концерну «Міські теплові мережі» від 15 листопада 2021 року за №3044 «Про початок простою» в частині встановлення простою відносно ОСОБА_1 , слюсаря електрика з ремонту електроустаткування 5 розряду підрозділу з ремонту автотранспорту ділянки автотранспорту Заводського районного управління з транспорту Концерну «Міські теплові мережі».

Стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час простою з 15 листопада 2021 року по 31 січня 2022 року в розмірі 11 397,14 гривень (одинадцять тисяч триста дев`яносто сім гривень 14 копійок).

Стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 судові витрати понесені під час розгляду даної справи в сумі 2354,00 гривні ( дві тисячі триста п`ятдесят чотири гривні 00 копійок).

Стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» на користь держави судовий збір, сплату якого було відстрочено до ухвалення судового рішення по справі, в сумі 1615,20 гривень (одна тисяча шістсот п`ятнадцять гривень 20 копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 19 квітня 2023 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

М.С. Гончар