Справа № 344/1732/23
Провадження № 22-ц/4808/504/23
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Шандалович В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 17 лютого 2023 року, ухвалене в складі судді Польської М.В., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась в суд із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_3 на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження, а саме:

- заборонити ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 2008 року народження, за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_3 наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 2008 року народження, за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 2008 року народження або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб;

- заборонити ОСОБА_3 особисто або через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 та ОСОБА_4 2008 року народження, якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та у будь-який спосіб спілкуватись з ними.

Заява мотивована тим, що шлюб між заявником та ОСОБА_3 розірвано 13.06.2006 року. Від шлюбу у них є троє дітей, з яких неповнолітньою є дочка ОСОБА_5 2008 року народження. Стосовно дітей батька ОСОБА_3 рішенням суду від 16.08.2012 року позбавлено батьківських прав.

Вказувала, що ОСОБА_3 під час спільного проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 вчиняє фізичне та психологічне насильство, і, як наслідок, неодноразово притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності (у 2012 році винесено захисний припис, 8 разів притягувався до адмінвідповідальності протягом 2011-2012 років, винесено вирок суду від 14.02.2014 року за ч. 1 ст. 125 КК України - нанесення легких тілесних ушкоджень заявниці, вироками від 09.12.2014 року та від 26.07.2019 року встановлено нанесення легких тілесних ушкоджень заявниці, постановою суду від 13.09.2021 року його визнано винним у вчиненні адмінправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП).

24.06.2022 року ОСОБА_3 знову вчинив щодо зявника домашнє насильство, про що свідчить довідка медичного закладу. З приводу даного факту заявник подала заяву до РУП ГУНП, винесено терміновий заборонний припис на 10 діб. Однак такий ОСОБА_3 не виконує.

Вказувала, що ОСОБА_3 систематично вчиняє фізичне та психологічне насильство щодо неї та дочки ОСОБА_5 протягом тривалого часу, погрожує розправою, впевнений у своїй безкарності; його агресія щоразу посилюється. Останнім часом він періодично перебуває у стані алкогольного сп`яніння, його поведінка абсолютно неконтрольована. Переконана, що вірогідність продовження та повторного вчинення насильства ОСОБА_3 щодо неї та неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , а також настання тяжких наслідків для їх здоров`я, є дуже високою, оскільки такі дії останнього продовжуються тривалий час, попередні заходи, вжиті поліцією та судом до кривдника, виявились неефективними та не захистили від насильства.

У зв`язку з наведеним вона змушена звертатися за захистом своїх прав до суду із заявою про видачу обмежувального припису.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17 лютого 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Вважає дане рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного дослідження судом доказів по справі та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вважає спірним твердження суду про те, що оскільки постановою Івано-Франківського міського суду від 13.09.2021 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адмінправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, накладено адмінстягнення в розмірі 170 грн. штрафу, то такий доказ не є належним, так як подія 05.08.2021 року оцінена судом та винна особа понесла покарання щодо цього. Вказує, що сам по собі факт притягнення особи до відповідальності і понесення покарання не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних.

Зазначає, що конфлікти, пов`язані із питанням житлового спору, справді часто виникали між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , однак останній вчиняє домашнє насильство з причин особистої неприязні до колишньої дружини, проявляє агресію щодо неї та дочки. А питання спору по житлу вирішується в окремих судових справах.

Крім того, ОСОБА_3 в судовому засіданні першої інстанції підтвердив, що має певні захворювання, пов`язані з психіатричною хворобою. І як зазначено у рішенні по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення із квартири без надання іншого житла, перебуває на обліку з 1991 року, діагноз: змішаний розлад особистості з афективними проявами та агресією.

Щодо тверджень ОСОБА_3 та його представника про те, що в заявника наявний оригінал термінового заборонного припису, про складення якого нічого не відомо колишньому чоловіку, то вказує, що у неї знаходиться саме копія останнього, виготовлена через самокопіювальний папір.

Не погоджується з тим, що суд не встановив підстав для видачі обмежувального припису щодо заборони ОСОБА_3 перебувати у місці спільного проживання учасників справи, оскільки таке порушує право на проживання останнього в квартирі. Посилається на практику Верховного Суду (постанова від 28 квітня 2020 року у справі №754/1117/19 (провадження №61-21971св19)).

Вважає, що незастосування судом першої інстанції заходів тимчасового обмеження прав щодо ОСОБА_3 дає йому впевненість у безкарності його протиправних діянь, внаслідок чого він повторно вчиняє домашнє насильство, що підтверджується терміновим заборонним приписом від 21.02.2023 року.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити заяву про видачу обмежувального припису.

ОСОБА_3 відзив на апеляційну скаргу не подав, проте долучив до матеріалів справи копію ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду про відкриття провадження в адміністративній справі за його позовом про визнання протиправним та скасування термінового заборонного припису серії АА №300594 від 21.02.2023 року.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт та її представник доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали.

Заінтересована особа ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5-7).

У даній квартирі також зареєстровані та на даний час проживають заінтересована особа ОСОБА_3 , їхня неповнолітня дитина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 1, 8).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13.06.2006 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. Малолітніх дітей: дочку ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочку ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 залишено проживати з матір`ю (а.с. 29).

20.03.2012 року дільничним інспектором Івано-Франківського МВ УМВС лейтенантом міліції Білусяк І.М. винесено захисний припис ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що останній систематично вчиняє насильство в сім`ї по відношенню до своєї колишньої дружини ОСОБА_1 та трьох неповнолітніх дітей. Встановлено йому заборону вести телефонні та будь-які інші розмови (переговори) із колишньою дружиною ОСОБА_1 , вчиняти по відношенню до неї насильство, вступати в конфлікти (а.с. 9).

Відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду від 16.08.2012 року ОСОБА_3 позбавлено батьківських прав стосовно його неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зокрема, судом встановлено жорстоке поводження з дітьми (а.с. 11 (зворот), 27-28).

Вироком Івано-Франківського міського суду від 14.02.2014 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження відносно ОСОБА_1 ), та призначено покарання у вигляді 200 годин громадських робіт (а.с. 10-11).

Даним вироком встановлено, що відповідно до Акту №195 амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 15.07.2013 року обвинувачений ОСОБА_3 з 1991 року хворіє психічними розладами та неодноразово лікувався в ОПНЛ №3 з діагнозом: змішаний розлад особистості з афективними проявами та депресивними нашаруваннями. Астено-депресивний синдром. Постановами Івано-Франківського міського суду ОСОБА_3 за період з 02.11.2011 року по 16.08.2011 року вісім разів було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173-2 КпАП України, тобто за вчинення насильства в сім`ї, та притягнуто до адміністративної відповідальності. Окрім того, відповідно до виписки із медичної карти денного стаціонарного хворого ОСОБА_3 останній був госпіталізований на ДС ОКПНД з 22.06 по 13.07.2012 року з діагнозом: «Змішаний розлад особистості з афективними проявами та агресією», а відповідно до довідки про прийняття і реєстрацію заяви, виданої ОСОБА_3 , обвинувачений 04.12.2013 року близько 09:00 год. знову спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_1 , що 06.12.2013 року було зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань під реєстраційним номером 0003368 та відповідно до ч. 3 ст. 88 КПК України визнано судом допустимими доказами для доведення того, що вчинене кримінальне правопорушення обвинуваченим ОСОБА_3 узгоджувалося із його звичкою, а отже являється доказом звички.

Вироком Івано-Франківського міського суду від 02.12.2014 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 09.12.2014 року про виправлення описки ОСОБА_3 визнано винним за ч. 1 ст. 125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження відносно ОСОБА_1 по події 04.12.2013 року близько 09:00 год.), та призначено покарання у вигляді 200 годин громадських робіт (а.с. 12-15).

Вироком Івано-Франківського міського суду від 26.07.2019 року ОСОБА_3 знову визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження відносно ОСОБА_1 09.12.2017 року близько 20 год.), та призначено покарання у вигляді 200 годин громадських робіт (а.с. 16-18).

Відповідно до копій відповідей Івано-Франківського міського відділу УМВС України в Івано-Франківській області №24885 від 29.11.2012 року та Івано-Франківського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області №17921 від 23.11.2018 року на адвокатські запити ОСОБА_1 протягом 2011-2012 років 8 разів зверталась до органів внутрішніх справ з приводу насильства по відношенню до неї та її дітей з боку колишнього чоловіка ОСОБА_3 . В період 2016-2018 років зареєстровано 4 звернення ОСОБА_1 з приводу тілесних ушкоджень, сімейних, побутових конфліктів, хуліганських дій її колишнього чоловіка ОСОБА_3 (а.с. 25, 26).

Постановою Івано-Франківського міського суду від 13.09.2021 року, залишеною без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 04.10.2021 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (домашнє насильство, тобто умисне вчинення діяння психологічного характеру, внаслідок чого була завдано шкода психічному здоров`ю потерпілої ОСОБА_1 05.08.2021 року близько 13:00 год.), та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі десяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що в грошовому виразі становить 170 грн. (а.с. 19-21).

Згідно копії Довідки №4314 від 27.06.2022 року КП «Міська клінічна лікарня №1» Івано-Франківської міської ради ОСОБА_1 27.06.2022 року отримано травму забій м`яких тканин лиця (а.с. 23).

Того ж дня інспектором СПДН Івано-Франківського РУП капітаном поліції Костюк О.В. винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_3 терміном дії до 07.07.2022 року (а.с. 22). А 01.07.2022 року внесено відомості про повідомлення про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР; правова кваліфікація ч. 1 ст. 125 КК України (а.с. 24).

Встановлено також, що згідно копії Довідки №02-02/8/64 про склад сім`ї, виданої КП «Єдиний розрахунковий центр» 19.11.2012 року, у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_10 (основний квартиронаймач), ОСОБА_3 (син), ОСОБА_11 (син), ОСОБА_12 (дочка), ОСОБА_1 (невістка), а також ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 онуки (а.с. 60).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.10.2007 року задоволено позов ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , що діяла також в інтересах ОСОБА_13 . Зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_1 не чинити перешкод позивачам в користуванні кватирою АДРЕСА_2 (а.с. 57-59).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.06.2013 року ОСОБА_1 було відмовлено в позові про виселення ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення та скасування реєстрації у вищевказаній кватирі (а.с. 44-48).

На даний час триває розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про втрату права на дане житло (а.с. 49-51).

23.02.2022 року Івано-Франківським РУП ГНП зареєстровано звернення ОСОБА_3 щодо конфлікту з колишньою дружиною ОСОБА_1 23.02.2022 року (а.с. 55-56).

Згідно копії Висновку експерта №381 від 26.08.2022 року у ОСОБА_3 виявлені тілесні ушкодження: рана в ділянці лівої щоки, садна надбрівної ділянки зліва, синець в ділянці лівої щоки, які можуть відповідати терміну, вказаному в постанові (27.06.2022 року) (а.с. 52-54).

У зв`язку з тим, що на момент проведення судово-медичної експертизи №381 від 26.08.2022 року не враховано ряд медичних документів, постановою старшого дізнавача СД Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області від 24.11.2022 року по кримінальному провадженні призначено судово-медичну експертизу тілесних ушкоджень ОСОБА_3 (а.с. 63).

Відповідно до копій актів обстеження житлово-побутових умов сім`ї від 17.06.2020 року та від 01.07.2022 року, складених у зв`язку із повідомленням відділу поліції, на вказаний час у квартирі АДРЕСА_2 проживають: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 (а.с. 70, 71).

До апеляційної скарги позивачем долучено копію термінового заборонного припису стосовно кривдника ОСОБА_3 у зв`язку зі скоєнням ним домашнього насильства 21.02.2023 року о 20:30 год. стосовно постраждалої ОСОБА_1 , терміном дії до 24.02.2023 року (а.с. 100).

Відповідачем ОСОБА_3 суду апеляційної інстанції надано копію ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.03.2023 року про відкриття провадження у справі за його позовом про визнання протиправним та скасування термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА №300594 від 21.02.2023 року та повістку про виклик в суд на 25.04.2023 року (а.с. 111, 112).

Відмовляючи в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено перед судом підстав для захисту її прав вказаним шляхом, оскільки надані докази не є належними до події, на яку вона посилається (27.06.2022 року), а конфлікти з нанесенням легких тілесних ушкоджень відбувалися в 2012-2017 роках. Також зі змісту даних доказів по кримінальних справах вбачається, що сварки між колишнім подружжям виникають на побутовому рівні, в тому числі пов`язані з питанням цивільного спору по житлу. Щодо притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності 13.09.2021 року, то подія 05.08.2021 року оцінена судом та винна особа понесла покарання. Доводи заяви про вчинення фізичного та психологічного домашнього насильства зі сторони ОСОБА_3 стосовно заявниці по місцю фактичного проживання сторін 27.06.2022 року суд також не взяв до уваги, зазначив, що систематичності вказаних дій судом за матеріалами справи не встановлено, доказів невиконання термінового заборонного припису заявник не подала. Щодо дочки ОСОБА_5 доказів конфліктів зі сторони ОСОБА_3 заявник також не надала. При цьому суд вважав, що заборона ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 2008 року народження за адресою: АДРЕСА_1 , а також заборона йому наближатися на відстань менше 300 м до вказаного місця проживання порушуватиме право проживання заінтересованої особи, наявності іншого житла в якого не встановлено; заборона вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб, є недоцільною, оскільки заявник не заперечила, що сторони не спілкувались ніколи по телефону, в неї відсутні контакти колишнього чоловіка; заборона ОСОБА_3 особисто або через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та у будь-який спосіб спілкуватись з ними, також недоцільна, оскільки ймовірність перебування заявника з дочкою ОСОБА_5 в іншому місці заперечила сама заявниця, пояснивши що ця вимога стосується того, що ОСОБА_3 може появитися по місцю її роботи. Однак ОСОБА_3 на з`ясування таких доводів заявника вказав, що останні дані про місце роботи ОСОБА_1 йому відомі станом на 2014 рік, а заявник підтвердила, що йому не відомо де вона працює на даний час. Отже така вимога є припущенням і належним чином не обґрунтована.

Однак погодитися в повній мірі із такими висновками апеляційний суд не може з огляду на наступне.

Предметом спору є видача обмежувального припису у зв`язку з вчиненням щодо заявника домашнього насильства.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру (пункт 4 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, одним із яких є заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою (частина друга статті 26 вказаного Закону).

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Відповідно до частини четвертої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту наведених норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Вирішуючи питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису, суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.

Відповідні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі №363/3496/18 (провадження №61-4830св19), від 26 вересня 2019 року у справі №452/317/19-ц (провадження №61-12915св19), від 17 червня 2020 року у справі №509/2131/18 (провадження №61-271св19), від 23 грудня 2020 року у справі №753/17743/19 (провадження №61-23053св19), від 24 лютого 2021 року у справі №570/2528/20 (провадження №61-16103св20), від 17 листопада 2021 року у справі №755/937/21 (провадження №61-7884св21), від 09 лютого 2022 року у справі №607/10853/21 (провадження №61-20491св21).

Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 28.04.2020 року у справі №754/11171/19, від 11 серпня 2021 року у справі №643/20534/20 (провадження №61-8017св21).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд у постанові від 21.12.2022 року у справі №464/2376/22 звертає увагу, що у кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства відповідно до Закону.

Докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

Як докази до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

У справі, що переглядається, встановлено, що між сторонами дійсно наявні конфлікти, пов`язані з користуванням квартирою АДРЕСА_2 .

При цьому матеріалами справи підтверджено завдання ОСОБА_1 домашнього насильства колишнім чоловіком ОСОБА_3 в 2011-2018 роках, а також 05.08.2021 року, 27.06.2022 року, 21.02.2023 року (тобто, і після розгляду справи судом першої інстанції).

Виходячи з аналізу наведених норм права та матеріалів справи, помилковими є твердження заінтересованої особи та висновки суду першої інстанції про неналежність вказаних доказів в цій справі з огляду на те, що такі не стосуються саме події 27.06.2022 року та пов`язані з питанням цивільного спору по житлу. Вказані докази оцінюються стосовно факту неодноразового вчинення домашнього насильства заінтересованою особою по відношенню до заявника, ризиків безпеки постраждалої та вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення; характеризують кривдника як такого, що здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства в майбутньому.

Надані до суду письмові документи підтверджують факти систематичного вчинення щодо ОСОБА_1 психологічного та фізичного насильства з боку колишнього чоловіка, їх тривалий характер, існування високого ризику вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, а тому такі слід враховувати як належні докази. Зворотнього ОСОБА_3 не довів.

Посилання на те, що ОСОБА_1 умисно провокує конфлікти з метою виселення ОСОБА_3 з квартири, і йому також нанесені тілесні ушкодження невстановленою особою 27.06.2022 року, в будь-якому випадку не спростовують факту вчинення домашнього насильства стосовно заявниці з його боку, й у жодному разі не дають підстав вчиняти таке насильство по відношенню до колишньої дружини. Також дане питання не входить у предмет доказування у справі, що переглядається.

Схожі висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 28.12.2022 року у справі №553/244/22 (провадження №61-8119св22).

Безпідставними є й посилання місцевого суду на те, що діям ОСОБА_3 була надана оцінка суду і він вже поніс покарання.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі №756/3859/19 (провадження №61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом».

Колегія суддів звертає увагу на наявність тривалого конфлікту між сторонами, небажання його врегулювання, неодноразове застосування фізичного та психологічного насильства та вірогідність його продовження в майбутньому.

Відтак підставність вжиття спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству у справі, що переглядається, відповідають правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у справах за подібних спірних правовідносин.

Що стосується посилань місцевого суду на те, що заборона ОСОБА_3 перебувати у місці проживання - перебування заявниці, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , порушуватиме його право проживання у цій квартирі, а наявності іншого житла в нього не встановлено, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном.

Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями.

Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах.

Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, №19336/04, §166-168, від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року в справі №754/11171/19 (провадження №61-21971св19) вказано, що «Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом №2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Тому висновок судів про неможливість задоволення вимог постраждалої щодо видачі обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 щодо прав на квартиру АДРЕСА_1, 1/8 частки у праві спільної власності на яку належить ОСОБА_2, є помилковим, оскільки позбавляє позивача гарантій на спеціальні засоби правового захисту, які передбачені Законом №2229-VIII».

Схожі висновки містяться і в постановах Верховного Суду від 07.02.2021 року у справі №766/13927/20-ц (провадження №61-17471св20), від 11.08.2021 року у справі №643/20534/20 (провадження №61-8017св21), від 01.03.2023 року у справі №466/7665/22 (провадження №61-2755ск23).

У даній справі суд першої інстанції не звернув уваги на те, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства; не врахував, що домашнє насильство може проявлятися у формі фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства; не надав будь-якої оцінки ризикам відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»; не надав оцінки тому, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом №2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. Відтак зробив передчасний висновок про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

За вказаних обставин, враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявниці щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника частині другій статті 26 Закону №2229-VIII, колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав щодо заборони ОСОБА_3 перебувати у місці проживання - перебування заявниці, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , заборони йому наближатися до вказаного місця проживання, є підставними.

Однак, з огляду на те, що ОСОБА_3 зареєстрований у спірній квартирі, і це є єдиним місцем його проживання, максимальний термін 6 місяців таких обмежень не відповідатиме принципу пропорційності вручання у право на житло останнього, а заборона наближатися до вказаного місця проживання на відстань не менше 300 м нічим не обґрунтована. Тому вказані обмеження слід встановити на термін 3 місяці, заборонити ОСОБА_3 наближатися до вказаного місця поживання на відстань до 100 м.

Разом з тим, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження доцільності заборони ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб; особисто або через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та у будь-який спосіб спілкуватись з ними, а також конфліктів зі сторони ОСОБА_3 щодо дочки ОСОБА_5 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні таких вимог. І в цій частині рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим.

Таким чином рішення Івано-Франківського міського суду від 17 лютого 2023 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису шляхом заборони ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 слід скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про часткове задоволення таких вимог. Видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 , поклавши на нього на строк три місяці такі обов`язки: заборонити ОСОБА_3 перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_3 наближатися на відстань до 100 м до місця проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 17 лютого 2023 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису шляхом заборони ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення про часткове задоволення таких вимог.

Видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 , поклавши на нього на строк три місяці такі обов`язки:

- заборонити ОСОБА_3 перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_3 наближатися на відстань до 100 м до місця проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення Івано-Франківського міського суду від 17 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 21 квітня 2023 року.