242/879/23
РІШЕННЯ

Іменем України

06 липня 2023 року Селидівський міський суд Донецької області в складі: головуючого - судді Черкова В.Г., при секретарі Уварові М.В., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Селидіввугілля» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

ВСТАНОВИВ:

15.06.2023 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача.

В обґрунтування позову зазначив, що перебував у трудових відносинах з відповідачем. Станом на день звільнення 17.03.2023 р. існувала заборгованість із виплати заробітної плати у загальному розмірі 219833,20 грн. (без утримання обов`язкових податків та зборів), після утримання податків та зборів до виплати 174413,20 грн., розрахунок при звільнені здійснений не був. Просив стягнути з відповідача суму заборгованості 219833,20 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку, починаючи з 18.03.2023 р. і по день ухвалення судового рішення.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що ОСОБА_1 на ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» працював прохідником підземним дільниці ПР-5. 17 березня 2023 року згідно наказу № 969 Позивача було звільнено за п. ст. 40 КЗпП України за станом здоров`я (професійне захворювання) з виплатою вихідної допомоги в розмірі трьохмісячного середнього заробітку з 17.03.2023 року. Згідно розрахункового листа ОСОБА_1 (таб.№ 7515) за березень 2023 року, що мається в матеріалах справи, сума його заборгованості по заробітній платі складає 174 413,20 грн., а не 219 833,20 грн., як зазначає Позивач. Причиною неможливості своєчасно та в повному обсязі провести розрахунок з Позивачем стало важке фінансове становище підприємства, а після 24 лютого 2022 року військова агресія Російської Федерації проти України. ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля», на якому працював Позивач, знаходиться на території, де проводяться активні бойові дії. Так згідно з Переліком територіальних громад, які розташовані в районі ведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, затвердженим наказом Мінреінтеграції від 22.12.2022 року № 309, Селидівська та Новогродівська міські територіальні громади Донецької області розташовані в районі ведення воєнних (бойових) дій. 28 лютого 2022 року Торгово-промислова палата України листом № 2024/02.0-7.1 засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військова агресія Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 24 лютого 2022 року, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Позивачем зазначено, що підприємством не були виплачені належні йому суми при звільненні, чим порушено статтю 116 КЗпП України. Відповідач звертає увагу суду, що згідно табеля обліку використання робочого часу по дільниці ПР-5 за березень 2023 року, Позивач у день звільнення 17.03.2023 не працював (не виконував свої трудові обов`язки), а знаходився у відпустці без збереження заробітної плати. У даному випадку є підстави стверджувати, що на Позивача не розповсюджується норма статті 116 КЗпП України, в тій її частині, яка вказує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Проте, дана стаття у повній мірі застосовується в тій частині, яка наголошує, що якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Вимога про розрахунок Позивачем у день звільнення не була подана. Таким чином, оскільки у день звільнення Позивач не працював, а вимога про розрахунок до підприємства не надходила, за таких обставин, відповідно до норм статті 116 КЗпП України, позовна вимога ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 124 973,10 грн., є безпідставною та не підлягає задоволенню. Крім цього, надаючи оцінку встановленого Позивачем розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, Відповідач доходить до висновку про непропорційнійсть і неспівмірність вказаної суми, що має надкомпенсаційний характер відповідальності роботодавця, в порівнянні із орієнтовним розміром майнових втрат позивача, в призмі недоотриманої ним при звільненні заробітної плати. Просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 124 973,10 грн.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 16.06.2023 р. справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем, звільнений 17.03.2023 р. за ст.40 КЗпП України.

При визначені розміру заборгованості по заробітній платі, суд бере до уваги Розрахунковий листок за березень 2023 р. ОСОБА_1 (т.н.7515), відповідно до якого сума заробітної плати, що нарахована, складає 219833,20 грн. За вирахуванням суми податків та зборів заборгованість по заробітній платі на кінець періоду складає 174413,20 грн.

Відповідачем не заперечувалася сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 174413,20 грн. (з урахуванням проведених утримань податків, внесків й інших обов`язкових платежів).

При визначені розміру середньоденної заробітної плати суд бере до уваги довідку ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта «1/3 Новогродівська» № 130/06 від 07.06.2023 р., згідно якої середньоденна заробітна плата складає 1983,70 грн.

Позивач був звільнений 17.03.2023 року. В день звільнення розрахунок з ним не проведено і по теперішній час.

Роботодавець звільняється від відповідальності за затримку розрахунку зі співробітниками лише якщо доведе, що така затримка викликана бойовими діями або іншими обставинами непереборної сили.

Роботодавець стоїть на тому, що затримка у виплаті заробітної плати при звільненні працівника сталася не з його вини, а через настання обставини непереборної сили, на підтвердження чого надав лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 р.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 р. № 1669-VII для госпсуб`єктів із зони АТО сертифікат ТПП є єдиним належним і достатнім документом, що підтверджує форс-мажор (обставини непереборної сили) як підставу для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань.

Аналогічну позицію викладено також в постановах ВСУ від 23.03.2015 р. у справі № 6-365цс16 і від 11.05.2016 р. у справі № 6-383цс15.

Сертифікат Торгово-промислової палати України не надано.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, а тому позовні вимоги обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню.

Позивач був звільнений 17.03.2023 року. В день звільнення розрахунок з ним не проведено і по теперішній час, а тому наявні підстави для задоволення позову в частині стягнення заробітної плати у загальному розмірі 174413,20 грн. (з урахуванням проведених утримань податків, внесків й інших обов`язкових платежів).

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці.

Отже, період, за який слід стягувати середній заробіток, - з 18.03.2023 року (наступний день після звільнення) по 06.07.2023 р. (день ухвалення рішення) включно.

Згідно листа Міністерства економіки України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2023 рік», з урахуванням ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного часу» та введенням воєнного стану із 24 лютого 2022 року згідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», кількість робочих днів з 18.03.2023 року (наступний день після звільнення) по 06.07.2023 року (день ухвалення рішення) складає 79 робочих днів, а саме: березень 10, квітень 20, травень 23, червень 22, липень 4.

Таким чином сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 156712,30 грн. з розрахунку 1983,70 грн. (середньоденна заробітна плата) Х 79 (кількість робочих днів з наступного дня після звільнення).

Надаючи оцінку встановленій сумі середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 156712,30 грн., суд доходить до висновку про непропорційнійсть і неспівмірність вказаної суми, що має надкомпенсаційний характер відповідальності роботодавця в порівнянні із орієнтовним розміром майнових втрат позивача в призмі недоотриманої ним при звільненні заробітної плати як на час звільнення, так і на час ухвалення судового рішення.

Вирішуючи питання щодо належного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає компенсації працівникові, суд враховує, що його розмір має надкомпенсаційний характер, в чому полягає очевидна неспівмірність сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, а також відзив відповідача.

Як наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц: закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (п.п. 71-72).

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Враховуючи вищевикладене, а також висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 р. у справі № 761/9584/15-ц, суд вважає за можливе зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.177 ЦПК України, та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 60000,00 грн., що буде в повній мірі відповідати дотриманню балансу та принципу розумності, справедливості та пропорційності.

Виведена сума, на переконання суду, відповідатиме меті відшкодування, передбаченій ст. 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, та ґрунтуватися на задекларованих п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальних засадах цивільного законодавства, як от справедливість, добросовісність та розумність.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1274,72 грн.

Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача та в доход держави пропорційно до задоволеної частини вимог.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Основним Законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. ст. 115, 116 Кодексу Законів про працю України заробітна плата повинна сплачуватись двічі на місяць. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Згідно правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Разом з тим, частиною третьою статті 10 Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

При цьому необхідно зазначити, що звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Згідно ст..10 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 р. № 1669-VII, протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до ч. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні.

При зазначенні в резолютивній частині рішення висновку про оподаткування присуджених до стягнення сум, суд враховує, що відповідач має перед позивачем обов`язок по виплаті заробітної плати, згідно бухгалтерської довідки відповідача про суму заборгованості, де суми відображено вже з урахуванням проведених утримань податків, внесків й інших обов`язкових платежів.

Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати.

Таким чином, суд повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , до Державного підприємства «Селидіввугілля», , розташоване за адресою: Донецька область, м.Селидове, вул.К.Маркса,41, про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в загальній сумі 174413 (сто сімдесят чотири тисячі чотириста тринадцять) грн.. 20 коп. ( з урахуванням проведених утримань податків, внесків й інших обов`язкових платежів).

Стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи з 18.03.2023 р. по 06.07.2023 р. включно, в розмірі 60000 (шістдесят тисяч) грн.. 00 коп. (без утримання податків та інших обов`язкових платежів).

Стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1274 (одна тисяча двісті сімдесят чотири) грн.. 72 коп. за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля» судовий збір в доход держави у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн.. 60 коп. за вимогу про стягнення заборгованості із заробітної плати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення було складено та підписано 06.07.2023 року.

Суддя