Провадження № 2/201/330/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Галко С.Д.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та визнання недійсним договору щодо відчуження транспортного засобу,-

ВСТАНОВИВ:

09 грудня 2020 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, в якому позивач просив здійснити поділ майна, що є у спільній сумісній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а саме - визнати за ОСОБА_3 право власності на (одну другу) частину транспортного засобу LEXUS модель NX 300, тип загальний легковий - загальний універсал - В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1998, колір білий рік випуску 2018 (т.1 а.с. 1-5).

Позовні вимоги неодноразово уточнювалися позивачем.

16 серпня 2021 року від представника позивача надійшла уточнена позовна заява про поділ майна, що є у спільній сумісній власності та визнання договору недійсним, в якій позивач додав відповідача-2 - ОСОБА_6 та просив здійснити поділ майна, що є у спільній сумісній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а саме - визнати за ОСОБА_3 право власності на (одну другу) частину транспортного засобу LEXUS модель NX 300, тип загальний легковий - загальний універсал - В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1998, колір білий рік випуску 2018 та визнати недійсним договір щодо відчуження транспортного засобу LEXUS модель NX 300, тип загальний легковий - загальний універсал - В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1998, колір білий рік випуску 2018, укладений 20 липня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у ТСЦ 1249 (т. 1 а.с. 117-122), яка ухвалою суду від 02 вересня 2021 року була прийнята до розгляду (т. 1 а.с. 189) .

05 жовтня 2021 року до суду від представника позивача надійшла ще одна уточнена позовна заява, в якій позивач додав іншого відповідача-2 - ОСОБА_7 та просив здійснити поділ майна, що є у спільній сумісній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а саме - визнати за ОСОБА_3 право власності на (одну другу) частину транспортного засобу LEXUS модель NX 300, тип загальний легковий - загальний універсал - В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1998, колір білий рік випуску 2018 та визнати недійсним договір від 10 вересня 2021 року щодо відчуження транспортного засобу LEXUS модель NX 300, тип загальний легковий - загальний універсал - В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1998, колір білий рік випуску 2018 (т. 1 а.с. 202-207), яка ухвалою суду від 12 жовтня 2021 року була прийнята до розгляду (т. 2 а.с. 56) .

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 10 грудня 2020 року зазначена позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (т. 1 а.с. 23).

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (т. 1 а.с. 34).

Ухвалою судді від 14 грудня 2020 року позовна заява була залишена без руху з наданням строку для усунення зазначених в ній недоліків (т. 1 а.с. 35-36).

24 грудня 2020 року після усунення виявлених недоліків ухвалою суду відкрито провадження у цивільній справі (т. 1 а.с. 65-66).

24 грудня 2020 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача про забезпечення позову (т. 1 а.с. 62-64).

11 лютого 2021 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про забезпечення позову (т. 1 а.с. 82-84)

28 квітня 2021 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про забезпечення позову (т. 1 а.с. 101-103).

18 серпня 2021 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про забезпечення позову (т. 1 а.с. 167-170).

12 жовтня 2021 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів (т. 2 а.с. 54-55)

30 листопада 2021 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про забезпечення позову (т. 2 а.с. 80-83).

Ухвалою суду від 13 грудня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті (т. 2 а.с. 93-94).

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що тривалий час проживав разом із відповідачкою ОСОБА_4 та її малолітньою донькою ОСОБА_8 за різними адресами: АДРЕСА_1 - квартира належить батькові відповідачки; у котежному містечку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ( АДРЕСА_2 ); АДРЕСА_3 (згідно договору оренди квартири, укладеним між ОСОБА_9 (орендодавець) та ОСОБА_3 (орендар) від 15 грудня 2019 року). За час спільного проживання вони мали спільні витрати, спільно харчувалися, купували майно для спільного використання, мали між собою домовленості щодо утримання житла, разом проводили дозвілля та разом відпочивали, зокрема, за межами України. Усі фінансові витрати, пов`язані із спільним проживанням, побутом, відпочинком зі вказаними особами ніс позивач. Протягом вказаного часу сторони не перебували у шлюбі. 06 грудня 2019 року за відповідачкою було зареєстровано право власності на транспортний засіб LEXUS модель NX 300, тип загальний легковий - загальний універсал - В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1998, колір білий рік випуску 2018 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого ТСЦ 1242). З огляду на це, позивач зазначає, що реєстрація права власності за відповідачкою відбулася під час сумісного проживання із ним, у зв`язку із чим вважає, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю його та відповідачки і підлягає поділу. Також, позивач зазначив, що реєстрація права власності на спірний транспортний засіб за відповідачкою-2 - ОСОБА_5 відбулася під час дії ухвали суду про забезпечення позову шляхом заборони відчуження вказаного транспортного засобу на підставі чого вважає, що такий правочин необхідно визнати недійсним.

Від представника відповідача до суду надійшли відзиви на позовну заяву та на уточнені позовні заяви, в яких представник просила відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів наявності спільного майна подружжя. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що відповідачка не заперечує, що між нею та позивачем деякий час були відносини: вони зустрічалися, разом проводили вільний час, відпочивали разом, за межами України у тому числі, позивач приходив до неї у гості, де вона мешкала на той час зі своєю донькою за адресою: АДРЕСА_1 та іноді міг залишитися ночувати. Відносини між ними мали характер близьких, однак, ці відносини не були притаманні подружжю. А, тому вважала не зрозумілим та незаконним факт звернення позивача до суду із вимогою про поділ її майна, яке не є їх із позивачем спільною сумісною власністю. Зазначила, що жодного належного доказу на підтвердження зазначених у позовній заяві фактів до суду з боку позивача не надано: ті докази, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, а саме: його показання, як свідка та інших можливих свідків; договір оренди квартири; договір на туристичне обслуговування; численні фотозображення та відеозаписи не є належними доказами проживання однією сім`єю, а тим паче, доказами того, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю, з огляду на усталену практику Верховного Суду та діючого законодавства. Окрім того, вона із позивачем ніколи не перебували у зареєстрованому шлюбі, членами сім`ї не були а, за таких обставин, спірний автомобіль не має статусу «спільної сумісної власності» у розумінні закону та належав їй на праві приватної власності і законних підстав для його поділу немає. А, тому, вимога позивача щодо здійснення поділу майна, що є у спільній сумісній власності, є необґрунтованою та не доведеною належними та допустимими доказами. Стосовно відчуження спірного майна зазначила, що 20 липня 2021 року, маючи всі права для здійснення правочину, дотримуючись всіх вимог, передбачених ст.ст. 203, 204, 215 Цивільного кодексу України, здійснила відчуження належного їй на праві власності автомобіля, при цьому взагалі жодним чином не порушила прав третіх осіб. Посилалася на те, що правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року №1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Фактичні обставини встановленні судом

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 суду повідомили, що вважали ОСОБА_4 дружиною ОСОБА_3 зі слів останнього, про обставини придбання спірного автомобіля нічого суду повідомити не змогли.

Позивач надав пояснення, з яких вбачається, що він вважав свої відносини з відповідачкою шлюбом, наполягав на тому, що він утримував відповідачку та її доньку, вони разом відпочивали, проводили багато часу разом, він орендував квартиру для спільного проживання однією сім`єю з відповідачкою та її донькою, переводив їй грошові кошти на картку, сплачував сумісні покупки для сім`ї, оплачував продукти харчування. Також, позивач повідомив, що у період знайомства з ОСОБА_4 остання мала у власності автомобіль Ауді А6, однак, куди він подівся повідомити суду не зміг, посилаючись на те, що не запитував про це відповідачку і вона на свій розсуд розпорядилася своїм майном. Доказів про надання власних грошових коштів відповідачці для придбання спірного автомобіля надати не зміг, посилаючись на те що передавав їй готівку, автомобіль був придбаний на ім`я відповідачки у США та митні документи були також оформлені на неї. Позивач зазначив про те, що вони разом із відповідачкою відпочивали не лише у Туреччині, а й в інших країнах але доказів такого відпочинку до матеріалів справи додано не було.

Щодо вимог про визнання недійсним договору щодо відчуження майна судом встановлено, що згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів, 20 липня 2021 року відповідачка здійснила відчуження спірного автомобіля, у зв`язку із чим позивач долучив до справи у якості Відповідача-2 ОСОБА_6 , який є покупцем спірного автомобіля.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 29 вересня 2021 року, дата останньої реєстрації ТЗ - 10 вересня 2021 року, остання операція - перереєстрація ТЗ на нового власника.

10 вересня 2021 року ОСОБА_6 було здійснено відчуження спірного автомобіля на користь іншої особи - ОСОБА_5 , яка стала добросовісним набувачем. Таким чином, станом на момент розгляду справи спірний автомобіль вибув із володіння відповідачки.

Окрім того, позивач в останній редакції позову зазначив Відповідачем-2 нову власницю спірного автомобіля - ОСОБА_5 , яка 10 вересня 2021 року придбала автомобіль у ОСОБА_6 . Однак, у якості співвідповідача зазначена особа - продавець автомобіля - взагалі не залучений позивачем. Але, захист порушеного права особи, яка вважає себе власником майна, що неодноразово було відчужене, можливий шляхом пред`явлення вимоги про визнання недійсним першого правочину та пред`явлення віндикаційного позову до набувача майна за останнім договором з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України.

Під час розгляду справи судом були дослідженні докази: договір оренди квартири від 15 грудня 2019р., який укладений між ОСОБА_9 , як орендодавецем та ОСОБА_3 , як орендарем (т. 1 а.с. 6-10); договір на туристичне обслуговування № 84990 від 13 березня 2019 року, укладеним між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_12 , як турагентом з однієї сторони і ОСОБА_3 , як туристом (замовником) з іншої сторони (т. 1 а.с. 11-17); чек ФОП ОСОБА_12 від 05 квітня 2019 року (т. 1 а.с. 18); свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого ТСЦ 1242 (т. 1 а.с. 19); спільні фотознімки позивача, відповідачки та дитини (т. 1 а.с. 139-148, 219-228); виписки АТ КБ «Приватбанк» щодо руху грошових коштів позивача (т. 1 а.с. 229-250, т. 2 а.с. 1-30), квитанції АТ КБ «Приватбанк» щодо перерахування грошових коштів на картку відповідачки (т. 2 а.с. 31-33); Витяг з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 24.09.2021 року (т. 2 а.с. 34-35); витяг з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 20.07.2021р. (т. 2 а.с. 49-50); нотаріально посвідчена заява ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 80).

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У статті 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, серед яких змагальність та диспозитивність.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У частині першій статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на захист цивільного права та інтересів гарантовано ст. 15 ЦК України, якою визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд встановлює факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Будь-якого іншого способу підтвердження такого факту діючим законодавством України не передбачено.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Поняття «Спільна сумісна власність» визначено статтею 368 Цивільного кодексу України, де, зокрема, зазначено, що: спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю; майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом; майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 321 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17 (провадження № 61-46210св18) «….сам по собі факт перебування позивача з відповідачем у близьких стосунках, який не заперечував й сам відповідач, не може свідчити про те, що сторони проживали в зазначений період однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання майна в інтересах сім`ї».

У Постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 провадження № 61-30273св18) зазначено, що:

«Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем протягом 2012 - 2014 років коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю».

У рішенні по справі «Джонстон та інші проти Ірландії» від 18.12.1996 року №6/1985/92/139 Європейський суд з прав людини зазначив, що особи, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом, що забезпечуватиме дотримання ст. 8 Конвенції, яка передбачає право на повагу до сімейного життя. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності), з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 19 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів.

Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року №1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Пунктом 8 зазначеного Порядку передбачено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність, для юридичних осіб - організаційно-розпорядчий документ про проведення державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів та видана юридичною особою довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст. 204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до змісту ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ст.216 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, ін. актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч. 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог про поділ спільного майна подружжя , визнання права власності та визнання недійним договору, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки, не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд вважає позов не обґрунтованим та таким що не підлягає задоволенню.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд мас виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія А. N 303-А, п. 29).

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265,355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та визнання недійсним договору щодо відчуження транспортного засобу відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 19 квітня 2023 року

Суддя С.О. Демидова