Номер провадження: 22-ц/813/1138/23
Справа № 523/2820/21
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сєвєрової Є.С.

За участю секретаря судового засідання: Трофименко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2021 року по цивільній справі за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Крупського О.О., заступника начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Фішер В.В., заінтересована особа: ОСОБА_4

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року, ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Крупського О.О., заступника начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Фішер В.В., заінтересована особа: ОСОБА_4 .

В обгрунтування скарги, ОСОБА_1 посилався на те, що на виконанні в Другому Київському відділі ДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) знаходиться виконавче провадження №63857130 про стягнення аліментів. Боржник по даному виконавчому провадженні ОСОБА_1 працює в Республіці Сінгапур за контрактом і отримує заробітну плату лише за кордоном. 10.02.2021 року представником ОСОБА_1 , було отримано розрахунок заборгованості по аліментам від 05.01.2021 року (з березня до грудня 2020 року) та розрахунок заборгованості від 09.02.2021 року (зсічня по лютий 2021 року). Однак ОСОБА_1 вважає, що даний розрахунок не відповідає нормам чинного законодавства, оскільки розмір аліментів повинний бути розрахований, виходячи з п.10 Постанови КМУ №146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб», у звязку із чим, для розрахунку виплати аліментів він надав довідку, видану на Підприємстві «Логіка», де він працював на посаді старшого інженера програміста. Однак розрахунки заборгованності були розраховані, виходячи з середньої заробітньої плати працівника для даної місцевості, а не з розміру заробітної плати, яку платник аліментів отримував до того, як почав працювати за кордоном. Посилаючись на вищевказані обствини, ОСОБА_1 просив задовольнити його скаргу на дії державного виконавця, заступника начальника щодо розрахунку аліментів у порядку ст. 447 ЦПК України.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2021 року скаргу ОСОБА_3 на дії державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Крупського О.О., заступника начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Фішер В.В., заінтересована особа: ОСОБА_4 щодо

визнання дій державного виконавця Другого Київського ВДВС м. Одеси Південного міжрегіонального управління міністерства Юстиції (м.Одеса) Крупського О.О. у виконавчому провадженні №63857130 з розрахунку заборгованості аліментів з 16.03.2020 року по 31.12.2020 року станом на 05.01.2021 р.у сумі 19 553,00 неправомірними;

визнання незаконним розрахунку по сплаті аліментів у №63857130 від 05 січня 2021 року, складеного державним виконавцем Крупським О.О.;

зобов`язання державного виконавця Другого Київського ВДВС м. Одеси Південного міжрегіонального управління міністерства Юстиції (м.Одеса) Крупського О.О. усунути порушення та здійснити перерахунок заборгованості аліментів у ВП №63857130 за період з 16.03.2020 року по 31.12.2020.р.;

визнання дій заступника начальника Відділу Другого Київського ВДВС м. Одеси Південного міжрегіонального управління міністерства Юстиції (м.Одеса) Фішер В.В. у виконавчому провадженні №63857130 з розрахунку заборгованості аліментів з 01.01.2021 року по 01.02.2021 року станом на 09.02.2021 р. у сумі 2510,60 -неправомірними;

визнання незаконним розрахунку по сплаті аліментів у №63857130, складеного заступником начальника Відділу Другого Київського ВДВС м. Одеси Південного міжрегіонального управління міністерства Юстиції (м.Одеса) Фішер В.В. від 09 лютого 2021 р.;

зобов`язання заступника начальника Відділу Другого Київського ВДВС м. Одеси Південного міжрегіонального управління міністерства Юстиції (м.Одеса) Фішер В.В. усунути порушення та здійснити перерахунок заборгованості аліментів у ВП №63857130 за період з 01.01.2021 року по 01.02.2021 року.

-залишено без задоволення у повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким скаргу ОСОБА_3 задовольнити. Всі судові витрати повязані з розгялдом скарги покласти на осіб, дії яких оскаржуться.

У відзиві на апеляційну скаргу, заступник начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Фішер В.В., посилаючись на її необгрунтованість, просить суд у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця відмовити, ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2021 року залишити без змін.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо її змісту і вимог до апеляційного суду не направили.

В судове засідання, призначене на 20.04.2023 року з`явилися: представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

Інші учасники справи не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи. Заяв або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направили.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що на виконанні в Другому Київському відділі ДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) знаходиться виконавче провадження №63857130 про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 1/5 частини всіх видів доходу, щомісячно до повноліття сина до ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 16.03.2020р.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює в Республіці Сінгапур за контрактом, однак до цього він не подавав Другому Київському відділі ДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) відомості щодо отримання ним доходу в компанії Broadcom INC Р. Сінгапур.

05.01.2021р. державним виконавцем Другого Київського ВДВС м. Одеси Південного міжрегіонального управління міністерства Юстиції (м.Одеса) Крупським О.О. у виконавчому провадженні №63857130 був здійснений розрахунок аліментів з 16.03.2020 року по 31.12.2020 року станом на 05.01.2021 р. у сумі 19 553,00 грн.

09.02.2021р. заступником начальника Відділу Другого Київського ВДВС м. Одеси Південного міжрегіонального управління міністерства Юстиції (м.Одеса) Фішер В.В. у виконавчому провадженні №63857130 був здійснений розрахунк заборгованості аліментів з 01.01.2021 року по 01.02.2021 року станом на 09.02.2021 р. у сумі 2510,60 грн.

Вищевказані розрахунки заборгованості розраховані виходячи з середньої заробітної плати працівника в Одеській області за даними Головного управління статистики в Одеській області.

Залишаючи без задоволення скаргу ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що положення ч. 2 ст. 195 СК України мають вищу юридичну силу, у порівнянні з Постановою КМУ №146 від 26.02.1993р., а тому дії державних виконавців під час розрахунку заборгованості є правомірними, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення вимог, які викладені у скарзі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до п. 10 Постанови КМУ №146 від 26.02.1993р. «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб», з осіб, які працюють за контрактами в іноземних компаніях і одержують заробітну плату тільки за кордоном, аліменти утримуються із 100 відсотків заробітної плати, яку платник аліментів одержував до укладення контракту, або виходячи із його заробітної плати за останній місяць роботи на момент від`їзду, або з п`ятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян на час проведення розрахунків. Пункт 10 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 769 ( 769-95-п ) від 27.09.95 \

Частиною 2 ст. 195 Сімейного Кодексу України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Стаття 195 із змінами, внесеними згідно із Законами № 2677-VI від 04.11.2010, № 1404-VIII від 02.06.2016; в редакції Закону № 2037-VIII від 17.05.2017\

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Вища юридична сила закону щодо інших нормативних актів визначає його верховенство, що проявляється в таких положеннях: усі інші нормативні акти обов`язково повинні відповідати закону; закон може змінюватися чи скасовуватися тільки законом; ухвалення нового закону зумовлює зміну або скасування підзаконних актів у частині, яка суперечить цьому закону.

На підставі наведенного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про те, що положення ч. 2 ст. 195 СК України мають вищу юридичну силу, у порівнянні з Постановою КМУ №146 від 26.02.1993р., а тому дії державних виконавців під час розрахунку заборгованості є правомірними.

У доводах апеляційної скарги, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилається на те, що розрахунки заборгованності по аліментам було розраховано державними виконавцями виходячи з середньої заробітньої плати працівника для данної місцевості, а не з розміру заробітної плати, яку платник аліментів отримував до того, як почав працювати за кордоном, що не відповідає вимогам п.10 Постанови КМУ №146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб».

Проте, вказані доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, з огляду на таке.

Так, відповідно до ст. 81 СК України, перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджується Кабінетом Міністів України.

На цій підставі Кабінетом Міністрів України 26.02.1993 року прийнято Постанову «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб».

Однак, дані норми законодавства, як зазначено у Главі 9 СК України, в якій знаходиться, серед інших, стаття 81 цього Кодексу, регулюють питання прав одного з подружжя на утримання та жодним чином не регулюють питання виплати аліментів на утримання дитини.

Обов`язки батьків утримувати дитину, в тому числі і виплати аліментів на утримання дитини до досягнення нею повноліття, регулюються Главою 15 СК Укоаїни.

Так, стаття 181 СК України містить спеціальні норми щодо стягнення аліментів у разі виїзду одного з батьків за кордон, і спеціальною Постановою КМУ від 19.08.2002 року №1203 затверджено «Порядок стягнення аліментів на дитину (дітей) у разі виїзду одного з батьків для постійного проживання в іноземній державі, з якою не укладено договір про подання правової допомоги», а ч.2 ст. 195 СК України містить спеціальні норми, що регламентують визначення заборгованності по аліментам боржника, який є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу.

Отже, посилання апелянта на постанову КМУ №146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб», затвердження якої врегульовано ст. 81 СК України і має іншу правову основу, ніж сплата аліментів на утримання дитини до досягнення нею повноліття, є в даному випадку необгрнутованим.

Слід зазначити, що доводи апеляційної скарги фактично повторюють вимоги скарги, яким судом першої інстанції дана належна правова оцінка.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги, оскільки дії державних виконавців вчинені ними відповідно до закону та в межах їх повноважень, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволеня.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2021 року по цивільній справі за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Крупського О.О., заступника начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Фішер В.В., заінтересована особа: ОСОБА_4 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21.04.2023 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

Є.С.Сєвєрова