ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/413/23
Провадження № 2/210/563/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10 липня 2023 року

Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Скотар Р.Є., за участі секретаря судового засідання Новосилецького В.О. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Дніпропетровської дирекції акціонерного товариства «УКРПОШТА» (49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 62) про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, стягнення заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

До Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 23 січня 2023 року надійшла позовна заява про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, стягнення заробітної плати, яку було подано до суду ОСОБА_1 до Дніпропетровської дирекції акціонерного товариства «УКРПОШТА» (а.с. 1-5).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ від 23 січня 2023 року визначено головуючого - суддю Скотар Р.Є.

Ухвалою судді від 24 січня 2023 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 18).

Ухвалою судді від 21 березня 2023 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» Потоцької С.С. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської дирекції акціонерного товариства «УКРПОШТА» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, стягнення заробітної плати (а.с.68).

На виконання вимог статей 178, 191, 278 ЦПК України Відповідачем 09 березня 2023 року подано відзив на позов, та надано докази його направлення стороні Позивача (а.с.23-29).

10 липня 2023 року від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без його участі та без фіксації технічними засобами. Зазначив, що відповідь на відзив надавати не буде, просив розглянути справу за наявними документами.

Відповідач до суду не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Стислий виклад позовних вимог та заперечень відповідача.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 прийнятий до Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» 02 листопада 2019 року на посаду водія автотранспортних засобів3 класу, з 15 листопада 2019 року розпочав військову службу за контрактом. Відповідно до припису від 27 жовтня 2022 року військової частини НОМЕР_1 , старший лейтенант ОСОБА_1 вибув в розпорядження командування військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_2 для подальшого проходження служби.

09 січня 2023 року ОСОБА_1 звільнений з посади автотранспортних засобів 3 класу Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта».

При звільненні відповідач повідомив в усному порядку про відмову у виплаті грошової компенсації робітнику ОСОБА_1 за період з 2019 року по 2023 рік, за невикористану відпустку і на даний період часу жодної суми перерахування позивачу щодо грошової компенсації не надійшло.

ОСОБА_1 є батьком неповнолітньої дитини, яка перебуває на повному його утриманні, працював з 02.11.2019 по 09.01.2023, відповідно розрахунок суми грошової компенсації становить 21930,00 гривні.

З 02.11.2019 по 01.11.2020 не відбута відпустка 24 дні та 10 днів соціальна, 3 02.11.2020 по 02.11.2021 не відбута відпустка 24 дні та 10 днів соціальна, з 02.11.2021 по 02.11.2022 кількість святкових і не робочих днів становить 3 дні.

Крім того, ОСОБА_1 вважає, що його незаконно позбавлено нарахування заробітку за період з липня 2022 року, відповідно просить стягнути суми не отриманого доходу в розмірі за липень 2022 року сума не отриманого заробітку становить різницю від 3886,05, а саме 2849 грн., за серпень 2022 року 6735 грн., за вересень 2022 року 6661 грн., за жовтень 2022 року 6735 грн., за листопад 2022 року 6661 грн., за грудень 2022 року 6735 грн. на суму 36736 грн.

Копію наказу №6182/к від 19 липня 2022 року про зупинення нарахування середньої заробітної плати, запиту для ознайомлення вручено не було. Зі змістом оспорюваного наказу позивач не ознайомлений.

На підставі викладеного, просить суд стягнути з Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 21930,00 грн. на користь ОСОБА_1 , визнати незаконними дії Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» щодо припинення нарахування заробітної плати ОСОБА_1 та скасувати відповідний наказ, стягнути з Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» не виплачену заробітну плату за період з 18 липня 2022 року по січень 2023 року в розмірі 36736 грн. на користь ОСОБА_1

09 березня 2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив наступне.

ОСОБА_1 на підставі наказу від 01.11.2019 №6663-к прийнятий на роботу з 02.11.2019 року на посаду водія автотранспортних засобів 3 класу групи експлуатації транспорту Кривий Ріг Центра перевезення пошти Штата з операційної.

На підставі наказу від 15.11.2019 №6903-к ОСОБА_1 з 15.11.2019 по 14.11.2022 увільнений від роботи зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку через призов на дійсну військову службу за контрактом.

На підставі наказу від 30.12.2022 №9413-к ОСОБА_1 з 23.11.2022 увільнений від роботи зі збереженням місця роботи, посади через проходження військової служби.

09.01.2023 ОСОБА_1 звільнений на підставі наказу від 05.01.2023 №69-к на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

У зв`язку з набранням чинності ЗУ №2352 наказом від 19.07.2022 №6182-к припинено нарахування середнього заробітку працівникам на період проходження ними військової служби. Про припинення нарахування та виплати середнього заробітку позивач був повідомлений листом від 15.08.2022 №109.004-34-326. Середній заробіток до 19.07.2022 нарахований та виплачений у повному обсязі відповідно до умов чинного законодавства.

Позивачу при звільненні нарахована компенсація за невикористану щорічну відпустку за період з 02.11.2019 по 01.11.2020 у розмірі 215,07 грн. та виплачена компенсація за один день невикористаної щорічної відпустки у розмірі 173,13 грн.

Наказом від 31.01.2023 № 335-к внесені зміни до наказу від 05.01.2023 № 69-к про звільнення ОСОБА_1 у частині виплати компенсації за дні невикористаної відпустки, нарахована компенсація за 65 календарних днів за період з 02.11.2019 по 01.11.2020 -24 календарні дні; 02.11.2020 по 01.11.2021 -24 календарні дні; 02.11.2021 по 18.07.2022 -17 календарних днів. Загальна сума нарахованої компенсації за невикористані 65 днів відпустки складає 13 979, 55 грн.

3 урахуванням суми компенсації за один день, яка була виплачена 09.01.2023, позивачеві 03.02.2023 виплачена сума компенсації за невикористані дні відпустки після утримання податків та зборів у розмірі 11 080, 41 грн.

Законом України № 2352 внесені зміні в Закон України «Про відпустки», а саме у п.2 ч. 1 ст. 9 .

За приписами п.2 ч. 1 ст. 9 Закон України «Про відпустки» ( у редакції ЗУ № 2352) до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), крім випадків, коли за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігалися місце роботи і посада на підприємстві на час призову.

Тобто, починаючи з 19.07.2022, за працівниками, які зазначені у п.2 ч. 1 ст. 9 Закон України «Про відпустки» та увільненні від виконання трудових зі збереженням посади та міста роботи, період часу такого увільнення не входить до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку.

Отже з 19.07.2022 стаж роботи позивача не входить до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку.

Відтак, позивачеві у повному обсязі нарахована та виплачена компенсація за всі дні невикористаної щорічної відпустки.

Також позивач вказує, що він не отримав компенсацію за додаткову соціальну відпустку за період 02.11.2019 по 01.11.2020 -10 календарних днів; 02.11.2020 по 01.11.2021 -10 календарних днів.

Відповідач заперечує цю вимогу з огляду на таке.

Позивач вказує, що він є батьком неповнолітньої дитини, яка згідно з рішенням суду перебуває на його повному утриманні.

Згідно зі ст. 19 Закону України "Про відпустки" одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Обов?язок про повідомлення щодо свого статусу одинокого батька лежить на позивачеві.

Для отримання додаткової соціальної відпустки та інших пільг і компенсацій у сфері праці, у зазначеному випадку, працівник (одинокий батько) при прийнятті на роботу чи згодом, мав надати:

копії свідоцтва про народження дітей;

копію свідоцтва про смерть матері дитини;

рішення (розпорядження) органу опіки і піклування про встановлення опіки над неповнолітньою дитиною;

рішення суду про встановлення опіки над дитиною тощо.

Але, ні при прийнятті на роботу, ні під час роботи, ні під час звільнення позивач не надав жодного документу, що посвідчує його статус одинокого батька, який дає право на соціальну відпустку.

Так, в особовій картці позивача вказані члени родини: син- ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 , дружина - ОСОБА_4 . Відомості, які зазначені в особовій картці, підтвердженні підписом позивача. Жодних зауважень, заяв щодо невідповідності відомостей позивачем не надані. Ухвала від 27.07.2020 Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу у справі № 495/850/18, копія свідоцтва про смерть ОСОБА_4 до дирекції не надавалась.

Отже саме ненадання позивачем документів, які підтверджують статус одинокого батька, та не зазначення ним свого статусу унеможливило отримання ним компенсації за дні невикористаної відпустки.

Додаткова соціальна відпустка одинокому батьку (матері) розраховується за календарний рік, а не робочий. Та надається лише один раз за календарний рік.

Особливістю цієї відпустки без виконання якої права на відпустку немає: особа не отримувала таку відпустку протягом року за іншим місцем роботи.

Відповідно до абз 1. п.8 ст. 10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв?язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки налаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Тобто, позивач міг отримати цю відпустку по місцю проходження військової служби, але документи, які 6 підтверджували невикористання додаткової відпустки за місцем проходження військової служби позивачем не надані.

Довідки з місця проходження військової служби щодо невикористання соціальної відпустки позивачем також не надавалась.

Зважаючи на те, що нарахування заробітної плати, компенсації за дні невикористаної відпустки та їх виплати здійсненні у повному обсязі; наказ від 19.07.2022 № 6182-к прийнятий відповідно до вимог чинного законодавства, відтак нарахування та виплата заробітної плати за період з 18.07.2022 по січень 2023 року не передбачено чинним законодавством, отже позовні вимоги є необґрунтованими та тому не підлягають задоволенню.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Судом встановлено, що відповідно до Витягу з єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.6).

Відповідно до довідки №03-143-1255, виданої АТ «Укрпошта» 30.12.2022 року, ОСОБА_1 дійсно працює в Дніпропетровська дирекція АТ «Укрпошта» з 2 листопада 2019 року на посаді Водій автотранспортних засобів 3 класу, з 15.11.2019 року проходив військову службу за контрактом і його середньомісячний заробіток з 15.11.2019 року по листопад 2022 року складає 198 796,88 гривень (а.с.7).

Згідно копії листа від 15.08.2022 року №109.004-34-326, адресованого ОСОБА_1 , останнього повідомляють, що у зв`язку із ЗУ від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» про зупинення нарахування середнього заробітку на період мобілізації працівників та надсилають копію наказу Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» від 19.07.2022 №6182-к «Про зупинення нарахування середнього заробітку», витяг з переліку працівників для ознайомлення під особистий підпис (повернути з підписом до відділу кадрового адміністрування 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького 62) (а.с.8).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , про що 02 липня 2022 року складено відповідний актовий запис №723 (а.с.9).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_2 , про що 10.06.2009 року зроблено відповідний актовий запис №286. Батьки: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (а.с.10).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_5 , про що 10.06.2009 року зроблено відповідний актовий запис №287. Батьки: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (а.с.11).

Відповідно до копії ухвали Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 27.07.2020 року по справі №495/850/18, затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , за якою :

1. Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із матір`ю - ОСОБА_4 , за місцем реєстрації або місцем проживання останньою.

2. ОСОБА_4 , зобов`язується не чинити будь-яких перешкод у спілкуванні та вихованні доньки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , батькові дитини ОСОБА_1 .

3. ОСОБА_4 дає згоду ОСОБА_1 приймати участь у вихованні доньки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , у такий спосіб: за домовленістю з матір`ю під час зимових та літніх канікул забирати доньку до свого місця мешкання на строк до п`ятнадцяти днів безперервно. Додатково Сторони дійшли згоди, що більш частіші побачення та відвідування дитини будуть вирішуватися за окремими домовленостями.

4. ОСОБА_4 , зобов`язується здійснювати належне та гідне утримання, в тому числі матеріальне, дитини - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

5. Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком - ОСОБА_1 , за місцем проживання останнього.

6. ОСОБА_1 зобов`язується не чинити будь- яких перешкод у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , матері дитини ОСОБА_4 .

7. ОСОБА_1 дає згоду ОСОБА_4 приймати участь у вихованні сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у такий спосіб: за домовленістю з батьком під час зимових та літніх канікул забирати сина до свого місця мешкання на строк до п`ятнадцяти днів безперервно. Додатково Сторони дійшли згоди, що більш частіші побачення та відвідування дитини будуть вирішуватися за окремими домовленостями.

7. ОСОБА_1 зобов`язується здійснювати належне та гідне утримання, в тому числі матеріальне, дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

8. Сторони не мають жодних претензій одна до одної щодо стягнення аліментів з будь-кого із батьків на утримання дітей, з ким би з батьків не проживали б діти щодо їх стягнення в судовому порядку.

9. Сторони надають дозвіл один одному щодо тимчасового виїзду дітей: сина - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , доньки - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , за кордон (за межі України) з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей.

10. При невиконанні умов даної мирової угоди в добровільному порядку ця мирова угода підлягає примусовому виконанню згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження» та є виконавчим документом (а.с.12-13).

Згідно припису Міністерства оборони України Військової частини НОМЕР_1 від 27.10.2022 року, старшому лейтенанту ОСОБА_1 пропонується 27.10.2022 року вибути в розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_2 для подальшого проходження служби. Строк прибуття 28.10.2022 року (а.с.14).

Відповідно до довідки Міністерства оборони України Військової частини НОМЕР_2 від 27.12.2022 року, старший лейтенант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в військовій частині НОМЕР_2 з 29.10.2022 року по теперішній час (а.с.15).

Згідно виписки по картці/рахунку НОМЕР_6 ( НОМЕР_7 ) і додатковими рахунками договору SAMDNWFC1 від 06.11.2019 за період 01.01.2023 09.01.2023 ОСОБА_1 09.01.2023 року перераховано зарплату з Дніпропетровської дирекції АТ Укрпошта в сумі 173,13 грн. (а.с.16).

Відповідно до копії наказу (розпорядження) Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» №6663-к від 01.11.2019 року ОСОБА_1 прийнято на роботу з 02.11.2019 року водієм автотранспортних засобів 3 класу з окладом 6240,00 грн. (а.с.30).

Згідно копії особової картки працівника ДД АТ «Укрпошта» ОСОБА_6 , в п.10 «Родинний стан» зазначено осіб: син - ОСОБА_2 , донька - ОСОБА_5 , дружина ОСОБА_4 . Дата і причина звільнення: 09.01.2023 р. ч.1 ст.36 КЗпА України №69-к 05.01.2023 р. (а.с.31-32).

Відповідно до копії наказу (розпорядження) Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» №6903-к від 15.11.2019 року, ОСОБА_1 увільнено від роботи зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку з 15.11.2019 по 14.11.2022. Причина увільнення призив на дійсну військову службу за контрактом (а.с.33).

Згідно довідки Міністерства оборони України Військової частини НОМЕР_8 від 27.11.2019 року №1627, старший лейтенант ОСОБА_1 , військовослужбовець за контрактом дійсно проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_8 з 14.11.2019 року (а.с.34).

Відповідно до копії наказу (розпорядження) Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» №9413к від 30.12.2022 року про увільнення від роботи, ОСОБА_1 увільнено від роботи з 23.11.2022 року до дня фактичної демобілізації (або до закінчення особливого періоду). Причина увільнення проходження військової служби (а.с.38).

Відповідно до копії наказу (розпорядження) Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» №69к від 05.01.2023 року про припинення трудового договору (контракту), ОСОБА_1 звільнено з 09.01.2023 року по причині п.1 ст.36 КЗпА України за угодою сторін, підстава - заява ОСОБА_1 . Компенсація невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 02.11.2019 по 01.11.2020 1 календарний день (а.с.39).

Згідно копії наказу Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» №335-к від 31.01.2023 року про внесення змін до наказу, внесено зміни до наказу від 05.01.2023 року №69-к «Про звільнення» ОСОБА_1 ( НОМЕР_9 ), водія автотранспортних засобів 3 класу групи експлуатації транспорту Кривий Ріг Центру перевезення пошти, в частині виплати компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки. Надано ОСОБА_1 компенсацію за 65 календарних днів невикористаної щорічної відпустки: 02.11.2019-01.11.2020 - 24 календарних дні; 02.11.2020-01.11.2021 - 24 календарних дні; 02.11.2021-18.07.2022 17 календарних днів. Головному бухгалтеру філії ОСОБА_7 зробити перерахунок виплати компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки (а.с.40).

Відповідно до копії наказу Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» №6182-к від 19.07.2022 року про зупинення нарахування середнього заробітку, у зв`язку із набранням ЗУ від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин», яким передбачено зупинення нарахування середнього заробітку працівникам, які увільнені від роботи на підставі ч.3 ст.119 КЗпП: Головному бухгалтеру філії ОСОБА_7 з 19.07.2022 зупинити нарахування середнього заробітку працівникам, зазначеним у Додатку до цього наказу, на період проходження ними військової служби; Начальнику відділу кадрового адміністрування Теслі О.І. врахувати зміни щодо правил визначення стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, відповідно до статті 9 ЗУ від 15.11.1996 №504/96-ВР «Про відпустки» (а.с.41).

Згідно Додатку до наказу від 19.07.2022 №6182-к, в переліку працівників, щодо яких зупиняється нарахування та виплата середнього заробітку на період проходження військової служби ОСОБА_1 зазначений під номером 11 (а.с.42-45).

Згідно копії листа від 15.08.2022 року №109.004-34-326, адресованого ОСОБА_1 , останнього повідомляють, що у зв`язку із ЗУ від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» про зупинення нарахування середнього заробітку на період мобілізації працівників та надсилають копію наказу Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» від 19.07.2022 №6182-к «Про зупинення нарахування середнього заробітку», витяг з переліку працівників для ознайомлення під особистий підпис (повернути з підписом до відділу кадрового адміністрування 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького 62). Даний лист повернувся до ДД АТ «Укрпошта» з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.46-47).

Відповідно до розрахунку за січень 2023 року, ОСОБА_1 нараховано компенсацію невикористаної відпустки при звільненні за 65 днів в розмірі 13979,55 гривень, утримано податки в розмірі 2899,14 гривень, належить до виплати за січень 2023: 11080,41 гривень (а.с.48).

Згідно розрахунку відпустки ОСОБА_1 , надається компенсація невикористаної відпустки при звільненні за період з 02.11.2019 по 09.01.2023 на 1 календарний день в розмірі 215,07 грн. Розрахунок оплати компенсації відпустки з 09.01.2023 по 09.01.2023. Період збору заробітку з 01.01.2022 по 31.12.2022 (а.с.49).

Згідно розрахунку відпустки ОСОБА_1 , надається компенсація невикористаної відпустки при звільненні за період з 01.01.2022 по 31.12.2022 на 65 календарних днів в розмірі 13979,55 грн. (а.с.50).

Відповідно до Витягу з відомості перерахувань кінцевого розрахунку за січень 2023 року ПриватБанк на співробітника ДД ПАТ «Укрпошта» №56 від 03.02.2023 року перераховано загальну суму 32 737,94 грн., з них на ОСОБА_1 11 080,41 грн. (а.с.51).

З платіжного доручення №85315 від 03.02.2023 року вбачається переказ платника за кодом 25771603 отримувачу за кодом 14360570 в сумі 32 737,94 гривні. Призначення платежу: ЗП звільненим за 01.2023 р. (а.с.52).

Таким чином, між позивачем і відповідачем виник спір з приводу нарахування відповідачем середнього заробітку позивачу, який працював на підприємстві відповідача, увільнений від роботи у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України.

Нормативно-правове обґрунтування

Висновки за результатами розгляду матеріалів справи

На суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову.

Частиною 2 статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Положеннями ст. 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Згідно з частинами 1-3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 №2232-XII (надалі - Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Статтею 2 Закону №2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Глава VII Закону №2232-XII врегульовує особливості призову під час мобілізації. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції станом на 17 липня 2020 дату наказу про увільнення від виконання службових обов`язків на час проходження військової служби) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на даний час. Отже, починаючи з 24 лютого 2022 року в Україні діє режим особливого періоду, визначений ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № №2352-ІХ внесені зміни у частину третю статті 119 КЗпП: слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147.

Відповідно до конституційних повноважень Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні виключно законами України закріплює права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ прийнятий Верховною Радою України відповідно до конституційних повноважень.

Тобто, починаючи з 19 липня 2022 року за працівниками, які призвані на військову службу зберігається місце роботи і посада, проте не зберігається середній заробіток.

Таким чином, передбачається обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом і дії відповідача щодо припинення нарахування та виплати середнього заробітку є правомірними.

При цьому, суд не погоджується із позицією позивача стосовно дії в часі норми права про незастосування ч. 3 ст. 119 КЗпП України до трудових відносин, які виникли до внесення змін до цієї статті, тобто до 19 липня 2022 року.

Так, частиною 1 ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

У Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами, від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

В Ухвалі від 9 липня 1998 року № 6-уп/98 зазначено, що за юридичною позицією Конституційного Суду України з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції.

У рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також надав роз`яснення порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього.

Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави, тобто кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва, проте відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював свою позицію стосовно питання зміни обсягів та розмірів різних соціальних виплат, пенсій тощо.

У рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 (пункт 5) Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг встановлюються державою з урахуванням її фінансових можливостей. Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував положення актів міжнародного права.

Конституційний Суд України в рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 визначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. У даному рішенні Конституційний Суд спирається на Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, який встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 зазначено, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права».

Таким чином, одним з основних принципів, який застосовується державою для реалізації конституційного права на соціальний захист, є принцип збалансованості та пропорційності між фінансовими можливостями держави, які визначаються, у першу чергу, внутрішнім законодавством держави, що враховує, зокрема, зовнішньо та внутрішньо економічні і політичні чинники.

На цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

З наведеного вбачається висновок, що положення ч. 3 ст. 119 КзПП, у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом №2352-ІХ. Починаючи з 19 липня 2022 року, відповідач був позбавлений права зберігати за позивачем середній заробіток, оскільки відповідні положення ч. 3 ст. 119 КзПП були вилучені.

При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог Закону.

Крім того, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ не містить положень щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності.

Вирішуючи питання щодо співмірності втручання в права позивача застосуванням положень Закону, відповідно до якого діяв відповідач, і, як наслідок - погіршення матеріального становища позивача внаслідок застосування положень Закону, суд виходить з такого.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Пунктом 1 вказаної постанови установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Таким чином позивачу, який перебуває на військовій службі, щомісячно виплачується додаткова винагорода у розмірі 30 000 гривень, отже підстави для висновку про те, що у зв`язку із застосуванням відповідачем вимог Закону №2352-ІХ значно погіршилось становище позивача відсутні.

Судом встановлено, що позивачу при звільненні нарахована компенсація за невикористану щорічну відпустку за період з 02.11.2019 по 01.11.2020 у розмірі 215,07 грн. та виплачена компенсація за один день невикористаної щорічної відпустки у розмірі 173,13 грн.

Наказом від 31.01.2023 № 335-к внесені зміни до наказу від 05.01.2023 № 69-к про звільнення ОСОБА_1 у частині виплати компенсації за дні невикористаної відпустки, нарахована компенсація за 65 календарних днів за період з 02.11.2019 по 01.11.2020 -24 календарні дні; 02.11.2020 по 01.11.2021 -24 календарні дні; 02.11.2021 по 18.07.2022 -17 календарних днів. Загальна сума нарахованої компенсації за невикористані 65 днів відпустки складає 13 979, 55 грн. 3 урахуванням суми компенсації за один день, яка була виплачена 09.01.2023, позивачеві 03.02.2023 виплачена сума компенсації за невикористані дні відпустки після утримання податків та зборів у розмірі 11 080, 41 грн.

Тобто середній заробіток до 19.07.2022 року нарахований та виплачений позивачу ОСОБА_1 у повному обсязі відповідно до умов чинного законодавства.

Щодо вимог позивача про отримання компенсації за додаткову соціальну відпустку слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 19 Закону України "Про відпустки" одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Обов?язок про повідомлення щодо свого статусу одинокого батька лежить на позивачеві. Проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач був обізнаний, щодо статусу одинокого батька позивача.

Так, в особовій картці позивача вказані члени родини: син- ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 , дружина - ОСОБА_4 . Ухвала від 27.07.2020 Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу по справі № 495/850/18, копія свідоцтва про смерть ОСОБА_4 до ДД АТ «Укрпошта» не надавалась. Жодних зауважень, заяв щодо невідповідності відомостей позивачем не надано. Відомості, які зазначені в особовій картці, підтвердженні підписом позивача. Отже саме ненадання позивачем документів, які підтверджують статус одинокого батька, та не зазначення ним свого статусу унеможливило отримання ним компенсації за дні невикористаної відпустки.

Суд зазначає, що цивільний процес здійснюється на засадах змагальності сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

При вирішенні питання щодо стягнення судових витрат, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, суд виходить з того, що позивача, якому відмовлено у задоволенні позову, в силу вимог Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору.

Таким чином, оскільки позивача ОСОБА_1 при зверненні до суду з даними позовом звільнено від сплати судового збору, а у задоволенні його позовних вимог відмовлено, то витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 76, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпропетровської дирекції акціонерного товариства «УКРПОШТА» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, стягнення заробітної плати відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору компенсувати за рахунок коштів Державного бюджету України.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть ознайомитись з судовим рішенням на офіційному веб-порталі Єдиного державного реєстру судових рішень. Веб-адреса сторінки: http://reyestr.court.gov.ua.

Повний текст судового рішення складено 10 липня 2023 року.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_1 );

- відповідач: Дніпропетровська дирекція акціонерного товариства «УКРПОШТА» (49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 62).

Суддя: Р. Є. Скотар