Номер провадження: 22-ц/813/1675/23
Справа № 522/2420/20
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Власенко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Врони Андрія Валентиновича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації за частки позивача у спільній частковій власності на нерухоме майно, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації за частки у спільній частковій власності на нерухоме майно, визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення компенсації за частки позивача у спільній частковій власності на нерухоме майно.

У червні 2020 року ОСОБА_1 змінила предмет позову (том 1, а.с.201-205) та згідно цієї редакції просила: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частки права власності позивачки у квартирах, які знаходяться за адресами: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 , у розмірі 2 829 750,00 грн.; визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 69,30 кв.м.; визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частини зазначеної квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 69,30 кв.м.

У березні 2020 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про стягнення компенсації за частки у спільній частковій власності на нерухоме майно, визнання права власності.

У липні 2020 року ОСОБА_2 змінив предмет зустрічного позову (том 2, а.с.220-232) та згідно цієї редакції просив: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частки права власності позивача у квартирах, які знаходяться за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 у розмірі 1 450 080,00 грн.; припинити право ОСОБА_1 на 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати особистою власністю ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати ОСОБА_2 єдиним новим пайовиком відповідно до «Соглашение о замене стороны в Договоре ассоциированного членства в потребительском обществе №1/162 от 08.06.2016 года»; визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право вимоги передачі майнового права на квартиру відповідно до специфікації квартири до Договору №1/162 від 08.06.2016 року, а саме: однокімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , будівельний номер квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 44,1 кв.м.; визнати ОСОБА_2 пайовиком, який зобов`язується після здачі будинку в експлуатацію отримати квартиру у володіння від Товариства та підписати акт приймання-передачі квартири відповідно до «Соглашение о замене стороны в Договоре ассоциированного членства в потребительском обществе №1/162 от 08.06.2016 года».

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації за частки позивача у спільній частковій власності на нерухоме майно відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації за частки у спільній частковій власності на нерухоме майно, визнання права власності - задоволено частково.

Визнано приватною особистою власністю ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 77/100 часток квартири за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 87,8 кв.м, житловою площею 34,3 кв.м.

В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Врона Андрій Валентинович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року в частині визнання приватною особистою власністю ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 77/100 часток квартири за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 87,8 кв.м, житловою площею 34,3 кв.м. скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

В іншій частині рішення не оскаржено і в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п.2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги зустрічного позову частково, визнаючи приватною особистою власністю ОСОБА_2 77/100 часток квартири за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 87,8 кв.м, житловою площею 34,3 кв.м., суд першої інстанції виходив з того, що більша частина вартості квартири за адресою: АДРЕСА_2 , була сплачена саме за рахунок особистих коштів відповідача. Проте, з боку відповідача не надано доказів того, що інша частина коштів у розмірі 21 610 доларів США (92 610 дол. США 71 000 доларів США), витрачена сторонами на придбання вказаної квартири уже під час перебування у шлюбі, були його особистою власністю.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.06.2009 року по 22.10.2019 року. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

У період шлюбу, що визнається обома сторонами, ними на праві спільної часткової власності було придбано нерухоме майно, зокрема :

- однокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 38,2 кв.м, житловою площею 17,7 кв.м.;

- однокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 46,8 кв.м, житловою площею 18,1 кв.м.

Право власності на вказані квартири було зареєстровано за сторонами у рівних частках, по 1/2 частки за кожним, про що свідчать наявні у матеріалах справи витяги із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- 25.06.2009 року відповідно акту приймання-передачі квартири у завершеному будівельному багатоповерховому житловому будинку у АДРЕСА_8 ) на виконання інвестиційного договору № 867 від 04.08.2005 року про інвестування будування житла, будівельна фірма «Моноліт» в особі директора ОСОБА_4 уклала разом із інвестором, а саме ОСОБА_2 , даний акт на предмет передачі інвестору ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_9 (а.с.126, т.1);

- за договором купівлі-продажу від 03 березня 2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Тисячною І.К., зареєстрованим у реєстрі за №187, ОСОБА_2 , як продавець, за згодою дружини ОСОБА_1 , продав ОСОБА_5 , покупець, вказану квартиру АДРЕСА_9 , за ціною 450 000 грн. (а.с.127-128, т.1);

- в той же день 03.03.2011 року, ОСОБА_2 уклав з Приватним підприємством виробничо-некомерційна фірма «Мікромегас» договір купівлі-продажу майнових прав № МП 2к3.14п.6с/А16, а саме на об`єкт будівництва житлове приміщення 2-кімнатна квартира, орієнтовною площею 88,00 кв.м, за адресою: АДРЕСА_10 , на суму: 735 045,57 грн., що еквівалентно 92 610,00 доларів США (а.с.129-133, т.1);

- відповідно до додаткової угоди № 1 до договору № МП 2к3.14п.6с/А16 від 03.03.2011 року (а.с.134, т.1) об`єктом будівництва було визначено в наступній редакції квартира АДРЕСА_11 . Вартість майнових прав становить 729 789,01 грн.;

- відповідно до акту приймання-передачі майнових прав № 133-кв/МП від 30.07.2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прийняли нерухоме майно квартиру АДРЕСА_12 (кімнат: 2, поверх: 13, секція: 6, площа 87,8 кв.м);

- право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на вказану двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , заг. пл. 87,8 кв.м, житл. пл. 34,3 кв.м., було зареєстровано за сторонами по 1/2 за кожним 22 серпня 2014 року на підставі свідоцтва про право власності, виданого 27.08.2014 року;

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами справи та забудовником 30.07.2014 року було укладено додаткову угоду № 2 до договору купівлі-продажу майнових прав № МП 2к3.14п.6с/А16, копія якої додано до матеріалів справи на стадії розгляду справи в суді першої інстанції за клопотанням представника ОСОБА_2 адвоката Нєдова О.С. в якості одного з додатків до письмових пояснень, підписаних адвокатом Недовим О.С. (т.2 а.с. 6-10; 19).

Зі змісту даної додаткової угоди № 2 від 30.07.2014 року до договору купівлі-продажу майнових прав № МП 2к3.14п.6с/А16 від 03.03.2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також забудовник ПП ВКФ «Мікромегас» доповнили договір розділом 9 «Додаткові умови», відповідно до якого все отримане за цим договоромкупівлі-продажу майнових прав належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності у рівних частках без виділення майна в натурі.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на це майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Визначальним при цьому є джерело набуття такого майна, яке при режимі припинення шлюбних відносин зазвичай є особисті кошти кожного з подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, у постанові від 03 червня 2021 року по справі № 343/1116/17.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Визнаючи право особистої приватної власності ОСОБА_2 на 77/100 часток спірної квартири, суд керувався доведеністю факту оплати ним вартості майнових прав під час будівництва цієї квартири у розмірі пропорційному вартості 77/100 часток квартири з тих коштів, які виручені від продажу іншої квартири, яка була придбана ОСОБА_2 ще до укладення шлюбу з ОСОБА_1 .

Проте суд першої інстанції не врахував, що до підписання акту прийому в експлуатацію збудованого житла ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також забудовником ПП ВКФ «Мікромегас» 30.07.2014 року було укладено додаткову угоду № 2 до договору купівлі-продажу майнових прав № МП 2к3.14п.6с/А16 та доповнено даний договір розділом 9 «Додаткові умови», відповідно до якого все отримане за цим договором купівлі-продажу майнових прав належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності у рівних частках без виділення майна в натурі.

Як вже зазначалося, право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на вказану двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 87,8 кв.м, житловою площею 34,3 кв.м., було зареєстровано за сторонами по 1/2 за кожним 22 серпня 2014 року на підставі свідоцтва про право власності, виданого 27.08.2014 року.

Оскільки ОСОБА_2 не оскаржено дійсність додаткової угоди № 2 від 30.07.2014 року до договору купівлі-продажу майнових прав № МП 2к3.14п.6с/А16 від 03.03.2011 року, якою доповнено договір, що все отримане за цим договором купівлі-продажу майнових прав належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності у рівних частках без виділення майна в натурі та не оспорено свідоцтво про право спільної часткової власності сторін по 1/2 частині за кожним та у встановленому порядку додаткова угода № 2 від 30.07.2014 року до договору купівлі-продажу майнових прав № МП 2к3.14п.6с/А16 від 03.03.2011 року, а також свідоцтво про право спільної часткової власності не визнані недійсними (нечинними), у суду першої інстанції не було підстав для визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на 77/100 часток квартири за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 87,8 кв.м, житловою площею 34,3 кв.м. з вказівкою, що решта 23/100 часток цієї квартири є спільною сумісною власністю подружжя.

При таких обставинах, рішення суду першої інстанції не може залишатися без змін в оскарженій частині і підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині вимог нового судового рішення про залишення без задоволення позову про визнання приватною особистою власністю ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 77/100 часток квартири за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 87,8 кв.м, житловою площею 34,3 кв.м.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 15 765 грн. (обмеження максимального розміру 5 прожиткових мінімумів для працездатних осіб на 2020 рік 2102 грн. *5 = 10 510 грн. * 150%) за подання апеляційної скарги, внаслідок чого у порядку ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Врони Андрія Валентиновича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року в частині визнання приватною особистою власністю ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 77/100 часток квартири за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 87,8 кв.м, житловою площею 34,3 кв.м. - скасувати та в цій частині вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 15 765 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 17.04.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова