465/1701/21
4-с/465/26/23
Ухвала

Іменем України

04.07.2023 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Кузь В.Я.

при секретарі судового засідання Савченко А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за скаргою адвоката Бобанича Ігоря Богдановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на дії приватного виконавця Білецького Ігоря Мироновича, -

встановив:

Адвокат Бобанич Ігор Богданович, який діє від імені ОСОБА_1 , звернувся до суду із скаргою на дії приватного виконавця Білецького Ігоря Мироновича у ВП № 70227994 щодо примусового виконання рішення суду у цивільнівй справі №465/1701/21. Скаргу обґрунтовує тим, що в провадженні Франківського районного суду м. Львова перебувала цивільна справа №465/1701/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. 11 березня 2021 року ухвалою Франківського районного суду м. Львова накладено арешт на належне боржнику нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення №91, пл. 32,5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), адреса АДРЕСА_1 . 16.03.2021 року постановою державного виконавця Франківського ВДВС у м. Львові в межах ВП 464853950 виконано ухвалу про забезпечення позову шляхом внесення відомостей про обтяження до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26.10.2021р. у цивільній справі №465/1701/21 позовні вимоги задоволено повністю. На виконання рішення суду видано виконавчий лист, який було пред`явлено для примусового виконання до приватного виконавця Пиця А.А. 20.12.2021р. постановою про арешт майна боржника від 20.12.2021 року у ВП№67937279 також накладено арешт на майно, що належало боржнику ОСОБА_2 . Разом з тим, приватним виконавцем Пиць А.А. рішення суду виконано не було. В подальшому з`ясовано, що нежитлове приміщення загальною пл. 32,5 кв.м. адреса АДРЕСА_1 , реєстраційний номер: 101, незважаючи на наявність чинного арешту виставлено приватним виконавцем Білецьким І.М. на прилюдні торги при примусовому виконанні іншого судового рішення у справі №465/6351/21, на яких 26.09.2022р. ОСОБА_3 , придбала вказане нежитлове приміщення, про що свідчить відповідний протокол № 576876 від 26.09.2022р. Зазначає, що з моменту відкриття виконавчого провадження №.11.2022 року приватний виконавець Білецький Ігор Миронович формально віднісся до виконання своїх посадових обов`язків у даному провадженні, зокрема обмежився лише винесенням постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, постанови про стягнення з боржника основної винагороди, постанова про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження, які винесені виконавцем 03.11.2022 року, тобто у день відкриття виконавчого провадження. Вказує на те, що жодних вичерпних та достатніх виконавчих дій для повного виконання рішення суду приватним виконавцем до цього часу не проведено, наявне у боржника нерухоме майно не реалізовано, а заборгованість не стягнуто.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 15.05.2023р. прийнято до розгляду скаргу та призначено судове засідання з викликом сторін, зобов"язано приватного виконавця Білецького Ігоря Мироновича представити матеріали виконавчого провадження для їх дослідження в судовому засіданні.

Відповідно до ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно вимог ч.1 і ч.2 ст.450 ЦПК України, скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

В судовому засіданні скаржник - адвокат Бобанич І.Б. викладені в скарзі та додаткових пояненнях обгрунтування скарги підтримав, надав аналогічні пояснення, вважає, що приватним виконавцем Білецьким І.М. не належно виконуються його професійні обов"язки щодо виконання рішення суду у цивільній справі №465/1701/21.

Представник приватного виконавця ОСОБА_4 - адвокат Гринів Т.В. заперечив щодо задоволення скарги, вважає, що в діях приватного виконавця Білецького І.М. відсутні ознаки недобросовісності щодо неналежного виконання рішеня суду, яке набрало законної сили.

В чергове судове засідання учасники судового процесу не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Скаржник - адвокат Бобанич І.Б. подав клопотання про розгляд скарги за його відсутності.

У відповідності до вимог п.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши зміст скарги, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2021 року у цивільній справі №465/1701/21 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 16.01.2021р. в розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 775 (дві тисячі сімсот сімдесят п"ять) гривень 60 коп.

Рішення суду не оскаржене та набрало законної сили.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 11.03.2021р. накладено арешт на належне відповідачу ОСОБА_2 нежитлове приміщення №91, загальною площею 32,5 кв.м. (реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна: 101), адреса: АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15.11.2021р. стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 коп.

На виконання рішень суду, які набрали законної сили, 13.12.2021р. та 14.02.2022р. видано виконавчі листи.

03.11.2022р. приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким Ігорем Мироновичем відкрито виконавче провадження ВП №70227994, яке входить до складу зведеного виконавчого провадження №69910618, щодо примусового виконання виконавчого листа №465/1701/21, виданого 13.12.2021р.

26.09.2022р. приватним виконавцем Білецьким І.М. на електронних торгах реалізовано об"єкт нерухомого майна, а саме нежитлове приміщення загальною площею 32,5 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

З долучених доповнень скарги на дії приватного виконавця вбачається, що заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 26.10.2021р. та додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 15.11.2021р. частково виконано.

Зокрема, як зазначено скаржником, приватним виконавцем Білецьким І.М. в рахунок стягувача ОСОБА_1 04.11.2022р. перераховано частину суми стягнення, а саме 297 346 (двісті дев"яносто сім тисяч триста сорок шість) гривень 18 коп., що еквівалентно 8 131 (вісім тисяч сто тридцять один) долар США 19 центів, на виконання заочного рішення суду від 26.10.2021р. та 8 071 (всім тисяч сімдесят одна) гривень 82 коп. на виконання додаткового рішення суду від 15.11.2021р.

Відтак, залишок сум, які підлягають стягненню на виконання рішень суду на користь ОСОБА_1 , складає 1 868 (одна тисяча вісімсот шістдесят вісім) доларів США 81 цент та 1 928 (одна тисяча дев"ятсот двадцять вісім) гривень 18 коп.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.1 ЗУ "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п.3 ч.1 ст.3 ЗУ «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення, зокрема, на підставі виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Ч.1 ст.5 Закону визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Ч.1 ст.13 Закону встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до ч.1 ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. П.1 ч.2 цієї статті вказує на те, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Із зазначеного нормативного регулювання випливає, що дотримуючись засад законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності виконавчого провадження, його гласності та відкритості, виконавець зобов`язаний вживати передбачених чинним законодавством заходів щодо примусового виконання рішень, належного вчинення виконавчих дій.

З досліджених судом долучених стороною скаржника додатків до скарги вбачається, що фактичного виконання у повному обсязі рішень суду у цивільній справі №4654/1701/21 не відбулося.

Приватний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Дії приватного виконавця, його відмова від вчинення певної виконавчої дії, зволікання з вчиненням виконавчих дій, а також відмова у задоволенні заяви про відвід приватного виконавця можуть бути оскаржені особами, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до виконання виконавчих дій, у встановленому цим Законом порядку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.46 ЗУ "Про виконавче провадження", у разі якщо під час розподілу грошових сум у випадку, передбаченому пунктом 3 частини першої статті 45 цього Закону, стягнутої суми недостатньо для задоволення вимог стягувачів за виконавчими документами, кошти розподіляються виконавцем між стягувачами в такій черговості, зокрема, у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

У пункті 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) визначено, що черговість задоволення вимог стягувачів, що закріплена у статті 46 Закону № 1404-VIII (Закон України "Про виконавче провадження"), визначає порядок дій виконавця, у зведеному провадженні якого знаходиться декілька виконавчих документів щодо одного боржника. У такому разі зведене провадження фактично має на меті уникнення зловживань з боку виконавця, який без визначення такої черговості міг би на власний розсуд направляти отримані кошти певніш кредиторам. Це створювало б ризик вчинення виконавцем корупційних порушень. Водночас така черговість не може поширюватися на всю систему примусового виконання рішень, оскільки Закон № 1404-УІІІ цього не передбачає.

Також у пункті 66 вказаної постанови зазначено, що передбачені статтями 45, 46 Закону № 1404-УІ1І правила розподілу стягнутих з боржника грошових сум та черговості задоволення вимог стягувачів підлягають застосуванню в межах одного конкретного виконавчого провадження, а не загалом до всіх виконавчих проваджень, відкритих щодо боржника.

Враховуючи вищенаведені правові позиції ВС, приватний виконавець Білецький І.М. під час розподілення грошових коштів від продажу майна боржника мав враховувати, що позовні вимоги про стягнення боргу у цивільній справі №465/1701/21 були забезпечені ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 11.03.2021р., якою накладено арешт на майно, реалізоване в ході виконавчого провадження, тому стягувач ОСОБА_1 має вищий пріоритет забезпеченого обтяження.

Ст.129-1 Конституції України закріплено те, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина має право на справедливий судовий розгляд.

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у державі, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (наприклад, справа «Жовнер проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 56848/00, § 33). Право на звернення до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби правова система держав-учасниць Конвенції допускала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання, залишалося би невиконаним по відношенню до однієї зі сторін всупереч її інтересам. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) встановив, що право на суд, захищене ст. 6 Конвенції прав людини та основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті1Першого протоколу до Конвенції прав людини та основоположних свобод (рішення у справі «Войтенко проти України» (Voytenkov.Ukraine) від 29 червня 2004 року, п. 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Глоба проти України" no. 15729/07, від 05.07.2012 Європейський суд з прав людини повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia(серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також, Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

Отже, зважаючи на встановлені обставини та вищенаведені положення закону, приходжу до висновку про часткову обґрунтованість доводів скарги стягувача, а тому вбачаю підстави для її часткового задоволення.

У відповідності до ч.2 ст.451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Пунктом 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

На підставі викладеного, керуючись статтями 258 - 260, 447 453 ЦПК України, -

постановив:

Скаргу адвоката Бобанича Ігоря Богдановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на дії приватного виконавця Білецького Ігоря Мироновича, щодо примусового виконання рішень суду у цивільній справі №465/1701/21 задоволити частково.

Визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича щодо розподілу грошових коштів, отриманих від реалізації майна боржника ОСОБА_2 , неправомірними.

Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича, провести виконавчі дії відповідно до положень п.1 ч.1 ст.46 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням забезпечення вимог ОСОБА_1 , щодо стягнення залишку сум з ОСОБА_2 у цивільній справі №465/1701/21, а саме 1 868 (одна тисяча вісімсот шістдесят вісім) доларів США 81 цент основного боргу та 1 928 (одна тисяча дев"ятсот двадцять вісім) гривень 18 коп. витрат на правову допомогу.

В інших вимогах скарги - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя В. Кузь