ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» липня 2023 року

м. Харків

справа № 638/3415/21

провадження № 22ц/818/1121/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В. Б.,

за участю секретаря Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Полтаві, представник відповідача Стороженко А. І.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2023 року в складі судді Рибальченко Л.М.

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтава, про компенсацію моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 21 березня 2020 року він звернувся до уповноваженої особи прокуратури з заявою про кримінальні правопорушення, вчинені слідчим слідчого відділу Немишлянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області Бикановою Л.Г. під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні 0001974. Однак, уповноважена особа прокуратури не внесла викладені ним у заяві відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Через неправомірну бездіяльність посадової особи прокуратури він вимушений був звертатися до суду за захистом своїх прав та 14 травня 2020 року слідчий суддя зобов`язав уповноважену особу прокуратури внести відповідні відомості, викладені в його заяві від 21 березня 2020 року, до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Вказав, що 11 червня 2020 року посадова особа прокуратури внесла відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0001053 за ознаками злочину, передбаченого частиною 1 статті 365 КК України, та матеріали цього кримінального провадження направлені до Територіального управління Державного бюро розслідувань в м. Полтаві для проведення досудового розслідування, яке доручено слідчому Маслову Д.Б.

Зазначив, що 04 серпня 2020 року він звернувся до слідчого з клопотанням, у якому просив залучити його в якості потерпілого у кримінальному провадженні, однак слідчий не проінформував його про результати розгляду клопотання. Він оскаржив таку бездіяльність слідчого, та 29 вересня 2020 року слідчий суддя Октябрського районного суду м. Полтави зобов`язав слідчого Маслова Д.Б. розглянути його заяву про залучення в якості потерпілого.

Вказав, що слідчий Маслов Д.Б. дотепер не виконав ухвалу суду від 29 вересня 2020 року та не розглянув клопотання від 04 серпня 2020 року.

Зазначив, що 19 жовтня 2020 року він повторно звернувся до слідчого з клопотанням про залучення його як потерпілого, однак воно також не розглянуто.

У подальшому він неодноразово звертався до слідчого з клопотаннями в порядку КПК України. Так, 04 листопада 2020 року з клопотанням про допит фігуранта по справі, 24 листопада 2020 року з клопотанням про одночасний допит, 08 січня 2021 року з клопотанням про проведення судово-психологічної експертизи, 20 січня 2021 року з клопотанням про ознайомлення з кримінальним провадженням, а також 16 грудня 2020 року звертався зі скаргою до керівництва на тривалу бездіяльність слідчого, однак їх проігноровано.

Зазначив, що своїми тривалими неправомірними незаконними діями та бездіяльністю, що призвели до надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні, прийняттям рішень про відмову в задоволенні клопотань у спосіб, який вочевидь демонструє ігнорування його доводів, слідчий заподіяв йому, як потерпілому, моральну шкоду, адже з вини слідчого його порушені права не поновлено, порушення закону не припинено, досудове розслідування у кримінальному провадженні проводиться неналежним чином. Він, інвалід ІІ групи, людина похилого віку, вимушений протягом тривалого часу неодноразово звертатись до суду за захистом своїх прав, у зв`язку з чим йому завдані глибокі моральні страждання.

Крім того, з вини слідчого відповідача він позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону; порушено його психологічне благополуччя. Він незаконно позбавлений права на доступ до правосуддя через прийняття незаконних рішень і навмисну незаконну тривалу бездіяльність слідчого.

Вказав, що підставою відшкодування шкоди є факт систематичного не прийняття слідчим відповідних рішень без проведення відповідно до вимог КПК України перевірки його заяви про злочин способом, який вочевидь для нього свідчить про ігнорування його доводів щодо протиправної бездіяльності посадових осіб відповідача, надмірну тривалість досудового розслідування.

Просив захистити його конституційне право на компенсацію моральної шкоди, заподіяної неправомірною тривалою бездіяльністю слідчого відповідача ОСОБА_2 при імітації розслідування кримінального провадження № 0001053 та стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди у розмірі 540 000,00 грн, завданої тривалою бездіяльністю слідчого відповідача ОСОБА_2 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив захистити його конституційне право на компенсацію моральної шкоди, заподіяної йому неправомірною тривалою бездіяльністю слідчого відповідача при імітації розслідування кримінального провадження, рішення суду скасувати та стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди у розмірі 540 000,00 грн, завданої тривалою бездіяльністю слідчого відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не надав оцінки доказам у справі, не врахував того, що з 15 червня 2020 року і до 10 квітня 2023 року він був обмежений у здійсненні процесуальних прав та обов`язків у кримінальному провадженні, оскільки йому безпідставно відмовляли у визнанні потерпілим. Тривала процесуальна невизначеність завдала йому душевних страждань. Своїми тривалими неправомірними незаконними діями та бездіяльністю, надмірною тривалістю досудового розслідування у кримінальному провадженні, неодноразовим прийняттям рішень про відмову в задоволенні клопотань у спосіб, який вочевидь демонструє ігнорування його доводів, слідчий ОСОБА_2 заподіяв йому, як потерпілому, моральну шкоду. Підставою відшкодування йому шкоди є факт систематичного прийняття слідчим відповідача рішень без проведення відповідно до закону перевірки його заяви про злочин, ігнорування його доводів про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача, надмірна тривалість досудового розслідування. Судом першої інстанції не взято до уваги висновки Верховного Суду в аналогічних спорах та практику ЄСПЛ. Суд не звернув уваги на те, що копія журналу реєстрації звернень громадян, надана відповідачем до суду, не завірена належним чином. Під час перебування в нарадчій кімнаті суддя розглядав іншу судову справу. Судом не надано оцінки виписці з його медичної картки від 20 вересня 2017 року, згідно якої йому протипоказані психоемоційні навантаження у зв`язку з черепно-мозковою травмою, не враховано його похилий вік та інвалідність.

07 червня 2023 року за допомогою системи «Електронний суд» до суду апеляційної інстанції від Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтава надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити її без задоволення. Акцентував увагу на тому, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення коштів на відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Надання оцінки рішенням та діям слідчого має здійснюватися лише у площині кримінального провадження. Вважав, що позивач не довів належними та допустимими доказами заявлені у цій справі вимоги.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача підтримав доводи відзиву на апеляційну скаргу. Просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, оскільки її вимоги є надуманими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Акцентував увагу суду на тому, що кримінальне провадження закрито ще у 2021 році. Постанова є чинною. Позивачем не оскаржувалася.

Позивач до суду апеляційної інстанції, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не з`явився. Клопотань про відкладення розгляду справи не надав.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження порушення його прав та заподіяння йому моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12 червня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження № 0001053 за ознаками злочину, передбаченого частиною 1 статті 365 КК України за зверненням ОСОБА_1 на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14 травня 2020 року (а. с. 24-35).

Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснюється Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань в м. Полтаві. Старшим слідчим групи слідчих визначено слідчого Маслова Д.Б. (а. с. 43).

04 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до слідчих Територіального управління Державного бюро розслідувань в м. Полтаві з клопотанням про залучення його в якості потерпілого у кримінальному провадженні № 0001053 (а. с. 23).

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 29 вересня 2020 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань в м. Полтаві - задоволено частково. Зобов`язано слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань в м. Полтаві розглянути клопотання ОСОБА_1 від 04 серпня 2020 року, подане в рамках кримінального провадження № 0001053 (а. с. 21-22).

19 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся засобами поштового зв`язку до слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань в м. Полтаві з повторним клопотанням в порядку статті 220 КПК України в рамках кримінального провадження № 0001053, в якому просив невідкладно виконати ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 29 вересня 2020 року та розглянути його клопотання від 04 серпня 2020 року (а. с. 19-20).

04 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся засобами поштового зв`язку до слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань в м. Полтаві Маслова Д.Б. з клопотанням в порядку статті 220 КПК України в рамках кримінального провадження № 0001053, в якому просив невідкладно допитати фігуранта по справі за фактами, викладеними в заяві про кримінальне правопорушення, провести інші необхідні слідчо-процесуальні дії, спрямовані на встановлення істини у кримінальному провадженні, повідомити про результати розгляду клопотання (а. с. 17-18).

24 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся засобами поштового зв`язку до слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань в м. Полтаві Маслова Д.Б. з клопотанням в порядку статті 220 КПК України в рамках кримінального провадження № 0001053, в якому просив провести його одночасний допит з посадовою особою ОСОБА_3 , провести інші необхідні слідчо-процесуальні дії, спрямовані на встановлення істини у кримінальному провадженні, повідомити про результати розгляду клопотання (а. с. 15-16).

16 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся засобами поштового зв`язку до директора Територіального управління Державного бюро розслідувань в м. Полтаві Маньковського Д.В. зі скаргою на бездіяльність слідчого першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань в м. Полтаві Маслова Д.Б. (а. с. 13-14).

08 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся засобами поштового зв`язку до слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань в м. Полтаві Маслова Д.Б. з клопотанням в порядку статті 220 КПК України в рамках кримінального провадження № 0001053 про призначення йому судово-психологічної експертизи по кримінальному провадженню № 0001053 та просив повідомити його про результати розгляду вказаного клопотання (а. с. 11-12).

20 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся засобами поштового зв`язку до слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань в м. Полтаві Маслова Д. Б. з клопотанням в порядку статті 220 КПК України в рамках кримінального провадження № 0001053 про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 0001974, провести інші необхідні слідчо-процесуальні дії, спрямовані на встановлення істини у кримінальному провадженні, повідомити про результати розгляду клопотання (а. с. 9-10).

Як вбачається з наданої представником Територіального управління Державного бюро розслідувань в м. Полтаві копії журналу реєстрації звернень громадян (пропозиції, заяви, скарги) № 15-07-39 та №15-10-53, клопотання ОСОБА_1 від 04 листопада 2020 року, 24 листопада 2020 року, 08 січня 2021 року, 20 січня 2021 року за період з 20 жовтня 2020 року по 04 лютого 2021 року до Територіального управління Державного бюро розслідувань в м. Полтаві не надходили (а. с. 68-76).

З виписки із медичної карти стаціонарного хворого №1879 неврологічного відділення від 20 вересня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 встановлено діагноз: віддалені наслідки черепно-мозкової травми (1996 рік), посттравмативна енцефалопатія з лікворно-гіпертензійним, вестибуло-атактичним та астенічним синдромами, вегето-судинними пароксизмами за змішаним типом; атеросклеротичний кардіосклероз, хронічний гастродуоденіт, стадія ремісії; стан після оперативного лікування та ПХТ СА сігмовидної кишки Т4 NO MO (07.02.2010). Коланостома, ХБП 1 ст., пієлонефріт, стадія ремісії. Парапельвикальна киста лівої нирки великих розмірів ХПН 0 ст. Протипоказані психоемоційні навантаження (а. с. 8).

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року, справа № 638/14260/16-ц, провадження № 61-11766св18; від 10 жовтня 2018 року, справа № 640/3837/17, провадження № 61-29382св18, від 27 березня 2023 року, справа № 757/221/21-ц, провадження № 61-10631св22.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зроблено висновок, що «як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості».

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями службових осіб органу досудового розслідування, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 обґрунтовував вимоги щодо відшкодування моральної шкоди тривалою бездіяльністю слідчого відповідача під час досудового розслідування кримінального провадження за його заявою, з огляду, зокрема, на задоволення його скарги слідчим суддею.

Позивач пов`язував завдання йому моральних страждань із неналежним здійсненням слідчим Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтаві розслідування кримінального провадження, оскільки він не реагував на його клопотання, не повідомляв про результати їх розгляду, не вчиняв слідчих дій у кримінальному провадженні.

Проте, зазначене не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки оскарження ОСОБА_1 бездіяльності слідчого є механізмом реалізації його права на судовий контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування та додержанням прав особи в кримінальному провадженні.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 27 червня 2019 року, справа № 461/2914/17, провадження № 61-34227св18, від 30 березня 2022 року, справа № 638/1923/20, провадження № 61-13701св21, від 29 березня 2023 року, справа № 638/13345/18, провадження № 61-10873св21, від 17 квітня 2023 року, справа № 751/3968/22, провадження № 61-3209св23.

Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач.

Цей висновок узгоджується з рішеннями ЄСПЛ від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 грудня 2021 року у справі № 646/5190/19-ц, провадження № 61-3057св21.

Метою оскарження позивачем бездіяльності слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтаві у даному спорі було оспорювання процесуальної діяльності та незгода з прийнятими процесуальними рішеннями відповідно до вимог КПК України. Зазначене не є безумовним доказом неправомірних дій або бездіяльності у розумінні статті 1174 ЦК України.

Позивач не надав відповідних доказів на доведення тих обставин, що йому завдано моральну шкоду в результаті хвилювань й переживань, спричинених порушенням його права на неупереджене, своєчасне, справедливе досудове розслідування.

ОСОБА_1 не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому шкоди внаслідок не розгляду його клопотань про залучення його в якості потерпілого, про допит фігуранта по справі, про одночасний допит, про призначення судово-психологічної експертизи, про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, а також скарги на бездіяльність слідчого, причинний зв`язок між бездіяльністю слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтаві та настанням тих негативних наслідків, про які він вказує.

Крім того, ОСОБА_1 не підтверджено належними доказами отримання Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань у м. Полтава його клопотань від 04 листопада 2020 року, 24 листопада 2020 року, 08 січня 2021 року, 20 січня 2021 року, адже як вбачається з копії журналу реєстрації звернень громадян (пропозиції, заяви, скарги) № 15-07-39 та №15-10-53, такі клопотання до Територіального управління Державного бюро розслідувань в м. Полтаві не надходили (а. с. 68-76).

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що копія журналу реєстрації звернень громадян, надана відповідачем до суду, не завірена належним чином, спростовуються матеріалами справи, які містять посвідчену копію (а. с. 68-76). Відомості, викладені у журналі, позивачем не спростовані.

Позивачем не надано доказів того, що слідчим відповідача вчинено будь-які протиправні дії стосовно нього під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001053.

Ухвалою слідчого судді дійсно зобов`язано слідчого розглянути клопотання ОСОБА_1 про залучення як потерпілого.

Однак, слідчий суддя не робив висновків щодо визнання бездіяльності слідчого неправомірною.

Сам факт задоволення скарги ОСОБА_1 слідчим суддею беззаперечно не свідчить про спричинення позивачу моральної шкоди.

Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлено ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій слідчого Державного бюро розслідувань і притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 13 січня 2020 року у справі № 227/2572/19 (провадження № 61-20488св19); від 20 травня 2020 року у справі № 337/3375/17 (провадження № 61-11586св19); від 19 лютого 2021 року у справі № 227/4484/19 (провадження № 61-4939св20); від 10 березня 2021 року у справі № 646/8234/19 (провадження № 61-14404св20); від 26 липня 2021 року у справі № 596/818/20 (провадження № 61-6159св21), від 04 квітня 2022 року у справі № 638/12050/20 (провадження № 61-14178 св 21).

Доводи ОСОБА_1 про те, що тривалим проведенням досудового розслідування порушені його права, не підтверджуються належними та достатніми доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, із заявою до правоохоронних органів ОСОБА_1 звернувся у квітні 2020 року. Відомості про кримінальне провадження № 0001053 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань у червні 2020 року. З першим клопотанням про допит його як потерпілого ОСОБА_1 звернувся до слідчого у серпні 2020 року, а з цим позовом до суду у березні 2021 року. Строк перебування кримінального провадження у провадженні слідчих Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтаві не можна визнати надмірно тривалим, та доказів протиправної бездіяльності слідчих протягом цього часу немає.

Матеріали справи не містять судових рішень щодо недотримання слідчими розумних строків, та якими б встановлено факт невиконання або неналежного виконання ними службових обов`язків під час досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Надану ОСОБА_1 виписку із медичної карти, яка свідчить про його перебування у 2017 році на лікуванні та протипоказання психоемоційних навантажень, судова колегія не бере до уваги як доказ спричинення моральної шкоди, оскільки доказів того, що оскаржувані дії чи бездіяльність слідчого призвели до погіршення стану його здоров`я, немає.

Таким чином, виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, яких він міг зазнати у зв`язку з процесуальними рішеннями слідчого, тому правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Посилання ОСОБА_1 на висновки Верховного Суду в інших справах, зокрема, від 08 квітня 2020 року у справі № 638/14009/17, віл 16 вересня 2020 року у справі № 638/6363/19, від 17 вересня 2020 року у справі № 638/9834/18, від 23 вересня 2020 року у справі № 638/14007/17 тощо, є необґрунтованими, оскільки у наведених ним справах та в справі, що переглядається, різні фактичні обставини. Зокрема, з обставин даної справи не вбачається систематичного прийняття слідчими рішень без проведення перевірки заяв про злочин, надмірної тривалості досудового розслідування тощо.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що з 15 червня 2020 року і до 10 квітня 2023 року він був обмежений у здійсненні процесуальних прав та обов`язків у кримінальному провадженні, оскільки йому безпідставно відмовляли у визнанні потерпілим, та тривала процесуальна невизначеність завдала йому душевних страждань, судова колегія відхиляє, оскільки постанови про відмову у визнанні потерпілим слідчим не приймалось. З позовом у даній справі позивач звернувся у березні 2021 року, та на той час кримінальне провадження проводилось менше року, тож таку його тривалість неможливо визнати надмірною.

Посилання ОСОБА_1 на те, що під час перебування в нарадчій кімнаті суддя розглядав іншу судову справу, будь-якими доказами не підтверджуються та не є підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Пунктом 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Крім того, згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 вказаного Закону особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Оскільки ОСОБА_1 як позивач у цій справі, а також як інвалід ІІ групи звільнений від сплати судового збору, у задоволенні його вимог відмовлено, то судові витрати відносяться за рахунок держави та розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В. Б. Яцина

Повний текст постанови складено 11 липня 2023 року.