Справа № 462/5686/18 Головуючий у 1 інстанції: Пилип`юк Г.М.
Провадження № 22-ц/811/215/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2023 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.,

з участю: позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Маркович Б.І.,

розглянувщши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 08 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2022 року ОСОБА_1 , як правонаступниця померлого позивача ОСОБА_2 , звернулася до суду із позовом, в якому просила припинити частку в розмірі 1/8, яка належить відповідачеві ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою Львівською державною нотаріальною конторою 26.04.1983 року та визнати за нею право власності на цю частку.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 в частці 1/8, відповідачу ОСОБА_2 в частці 1/8, третій особа ОСОБА_5 , матері позивача та відповідача, в частці 5/8. Третім особам ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також належить 1/8 частки у рівних частинах. Будинок АДРЕСА_1 в цілому на час видачі вищевказаних свідоцтв складався з трьох кімнат житловою площею 47, 2 кв.м. та кухні. Загальна площа будинку становила 85,0 кв.м. На даний час у будинку проживають третя особа ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з сім`єю. Відповідач ОСОБА_2 в будинку не проживає близько 30 років, є забезпеченим житлом. Частка відповідача є незначною. Після того, як він переїхав, будинок був переобладнаний, були добудовані деякі приміщення, які у склад спадкового майна не увійшли. На даний час практично неможливо в натурі виділити 1/8 частку. Земельна ділянка, на якій розташований будинок неприватизована, відповідач на її приватизацію згоди ненадає. Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Також відповідно до уточнень до позовних вимог, позивач зазначає, що відповідно до довідки про вартість майна вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 85 кв.м., житловою площею 47, 2 кв.м., що розташований на АДРЕСА_1 становить 1 054 521,00 грн. Ринкова вартість 1 кв.м. будинку становить 12 406, 13 грн. Співвласнику 1/8 частки будинку ОСОБА_2 належить 9, 51 кв.м., виділити в натурі неможливо, вартість її становить 117 982, 30 грн. Саме таку вартість 1/8 частки будинку позивач повинен компенсувати відповідачу при припиненні права на частку будинку.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 08 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні відмовлено повністю.

Повернуто позивачу ОСОБА_1 78531 (сімдесят вісім тисяч п`ятсот тридцять одну) грн. сплачених на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації у Львівській області згідно з квитанцією № 71 від 21.05.2021 року, Р/рах: НОМЕР_1 .00.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення суду незаконним, оскільки висновки суду, викладені в ньому не відповідають обставинам справи.

Вказує, що відповідач ОСОБА_2 в будинку не проживає близько 30 років, є забезпеченим житлом. Частка відповідача є незначною. Після того, як він переїхав, будинок був переобладнаний, були добудовані деякі приміщення, які у склад спадкового майна не увійшли.

Відповідно до висновку експерта за результатом проведення судової будівельно-технічної експертизи від 24.02.2021 року, поділ будинку з виділом відповідачеві 1/8 частки булинку з врахуванням площі і вимог ДБН В.22-15-2019 неможливий.

Вважає, що відповідач заперечує позов лише через розмір компенсації, а не через місце проживання.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представика адвоката Маркович Б.І. на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

Дана справа перебуває в провадженні суду апеляційної інстанції з січня 2023 року і у всіх учасників справи було достатньо часу для наведення своїх доводів у поданому до суду позові, запереченні на позов, письмових поясненнях, апеляційній скарзі та відзиві на скаргу тощо.

За вищенаведених обставин колегія суддів вважає можливим здійснити апеляційний розгляд справи за їх відсутності на підставі наявних у справі даних та доказів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заході в забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність визначених у статті 365 ЦК України підстав для припинення права власності ОСОБА_2 на частку у спірному об`єкті нерухомого майна, крім того, таке припинення права спільної часткової власності завдасть істотної шкоди його інтересам.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що відповідно до копії технічного паспорта станом на 14.05.1990 року, первісний позивач, ОСОБА_2 (1/8 частки), відповідач ОСОБА_2 (1/8 частки), третя особа ОСОБА_5 (5/8 частки) та ОСОБА_6 (1/8 частки) були власниками житлового будинку АДРЕСА_1 /т.1 а.с. 5 /. Після смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкоємцями по 1/3 частини його спадкового майна стали його донька третя особа ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_3 та третя особа і правонаступник первісного позивача ОСОБА_1 /т.1 а.с. 8,9,10, 97/.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 24.02.2021 року: 1) ринкова вартість будинковолодіння АДРЕСА_1 , з врахуванням площі житлового будинку на момент видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом, становить 628 250, 00 грн. Вартість 1/8 частки даного будинковолодіння становить 78 250, 00 грн. 2) виділ 1/8 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (10, 625 м2) враховуючи планування та склад приміщень житлового будинку, згідно наданого на дослідженя Технічного паспорта віл 14.05.1990 р., вимоги ДБН В.2.2-15-2019 «Будинки і споруди.Житлові будинки.Основні положення» та Методичних рекомендацій (7), не відповідатиме вимогам, що ставляться до мінімальної площі однокімнатних квартир (28,0 м2) /т.1 а.с. 110-118/

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 23.04.2020 року, серія НОМЕР_2 , шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 розірвано, про що 23.04.2020 року складено відповідний актовий запис №06. /т.2 а.с. 4/

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, відомості щодо фізичної особи ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , відсутні /т.2 а.с. 3/

Відповідно до свідоцтва про смерть від 30.07.2021 року, серія НОМЕР_4 , ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 60 років, про що 30.07.2021 року складено відповідний актовий запис № 1052/т.1 а.с. 174/Згідно копії свідоцтва про шлюб від 01.12.2020 року серія НОМЕР_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 01.12.2020 р./а.с. т.1 а.с. 175/. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.02.2022 року, спадкоємцем майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є його дружина ОСОБА_1 у розмірі 1/8 частки житлового будинку АДРЕСА_1 (колишня адреса: смт. Рудне, м. Львів, Львівська область)/т.1 а.с. 191,192,193/

Відповідно до свідоцтва про смерть від 21.04.2022 року, серія НОМЕР_6 , ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 82 років, про що 01.04.2022 року складено відповідний актовий запис №2030 /т.1 а.с. 211/

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, що, по суті, є правом двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з ч.1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.

За ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною;спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Аналіз чинного законодавства дає змогу дійти висновку, що законодавство захищає право власності осіб на їх мано в тому числі і право власності особи на частку у спільному майні від будь-яких посягань на нього та встановлює принцип недоторканності такого майна. Стаття 365 ЦК України все ж таки передбачає випадки припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Однак підстави такого припинення є чітко визначені у вказаній статті, мають суворо враховуватись судом при розгляді такої категорії справ, а їх перелік розширенню не підлягає.

Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Аналогічні висновки щодо застосування норм статті 365 ЦК України викладено також у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 343/2271/16-ц (провадження № 61-32св19), від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц (провадження № 61-33924св18), від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19), від 17 травня 2021 року у справі № 183/4432/16-ц (провадження № 61-385св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 289/398/16, провадження № 61-16865св20) та інших.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, відомості щодо фізичної особи ОСОБА_2 на праві власності іншого житла не має, а тому припинення права відповідача на частку у спірному будинку призведе до припинення права користування цим житлом, що фактично завдасть відповідачу істотної шкоди, оскільки відповідач буде позбавлений єдиного наявного у нього житла, що є недопустимим.

Таким чином суд констатує, що у випадку задоволення вказаних позовних вимог особі відповідачу буде завдана істотна шкода, оскільки жодних доказів наявності у нього іншого житла матеріали справи не містять, а тому останній може бути позбавлений єдиного належного йому житла, що є недопустимим, в розумінні гарантованого Конституцією України права особи на житло.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин , встановлено дійсні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Відтак, підстави для скасування судового рішення відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 08 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 13 квітня 2023 року.

Головуючий Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.