Справа № 752/555/23
Провадження № 2/752/3547/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 квітня 2023 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Машкевич К.В.

за участю секретаря - Гненик К.П.

розглянувши цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом і просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири.

Згідно витягу №87419220 від 26 грудня 2020 року з Реєстру територіальної громади м. Києва, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані - її донька ОСОБА_3 , вона та її колишній чоловік ОСОБА_2 .

Відповідач понад шість місяців у квартирі не проживає, не сплачує комунальні послуги в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має та взагалі квартирою не цікавиться.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08 липня 2022 року шлюб між ними розірвано.

Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачу не чиняться.

Факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування майном та позбавляє можливості належним чином розпоряджатися житлом, в тому числі здавати оформити договір купівлі- продажу квартири.

Враховуючи викладене, вважає, що відповідач є таким, що втратив право користування квартирою, а тому просить задовольнити позов.

Ухвалою суду від 16 січня 2023 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження .

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

У встановлений ухвалою строк відзив від відповідачів не надійшов.

Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до вимог частини другої статті 247 вказаного Кодексу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору дарування квартири від 20 листопада 2020 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою І.І.( а.с.6).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , однак фактично не проживає за місцем своєї реєстрації понад шість місяців, не сплачує комунальні послуги, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей у квартирі немає.

Позивач просила визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою квартирою АДРЕСА_1 , на що слід зазначити наступне.

Відповідно до Акту засвідченого керуючого справами ОСББ «Науки 30» Грінченка Є.В. від 26 жовтня 2022 року ОСОБА_2 , фактично не проживає за адресою АДРЕСА_2 з 22 квітня 2022 року.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

За містом ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК).

Тобто, відносини між власником житла та членами його сім`ї є сервітутом.

Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту.

З точки зору ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім`ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволенні іншим способом.

Згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду

Відповідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Питання припинення сервітуту врегульовано ст.406 ЦК України.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Це відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто позивач, з урахуванням визначених нормами процесуального законодавства принципів змагальності та диспозитивності, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову доводить їх достатність та переконливість.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З точки зору ст.12 ЦПК України позивач має довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Відповідно до п.36 рішення Європейського суду з прав людини 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем

Як зазначено в рішенні ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві»

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві».

Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не проживає в вказаній квартирі з 22 квітня 2022 року, про що свідчить акт засвідчений керуючим справами ОСББ «Науки 30» Грінченка Є.В. від 26 жовтня 2022 року.

Позивач із зазначеним позовом звернулася до суду 05 січня 2023 року, тобто відповідач не проживавав в спірній квартирі лише 9 місяців.

Враховуючи приведене вище, норми ст.405 ЦК України в частині строків відсутності в житловому приміщенні, необхідних для визнання особи такою, що втратила право користування ним, підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь-які докази, які б підтверджували факт непроживання відповідача в спірній квартирі понад один рік, матеріали справи не містять.

Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, в зв`язку з чим він не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 15,16,29,383, ст.401, ч.1 ст.402, ч.ч.1,2 ст.405, 406 ЦК України, ст.ст.9, 64 ЖК України, ст.141 СК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.В. Машкевич