Провадження № 2/522/2155/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

17 квітня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючої - судді Косіциної В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Левченко К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог - Служба у справах дітей Одеської міської ради, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

7 жовтня 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій вона просить суд позбавити відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За результатами автоматизованого розподілу справа була передана на розгляд судді Косіциній В.В.

Враховуючи те, що позивач у позовній заяві зазначила про те, що батько дитини ОСОБА_2 є громадянином Російської Федерації, з 26.02.2002 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , суд 12.10.2022 року направив на адресу Державної міграційної служби України запит щодо уточнення відомостей про громадянство відповідача та про те, чи отримував останній посвідку на проживання на території України.

Ухвалою суду від 26 грудня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, встановлено порядок загального позовного провадження та залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради як орган опіки та піклування.

30 січня 2023 року засобами електронного зв`язку від представника Служби у справах дітей Одеської міської ради надійшов лист, у якому повідомлялося про те, що 15.08.2019 року на засіданні комісії з питань захисту прав дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, у присутності матері ОСОБА_1 було розглянуто питання позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та прийнято відповідне рішення. Представник третьої особи також повідомив суд, що підтримує висновок Приморської районної адміністрації Одеської ради щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та просить розглядати справу № 522/13464/22 за його відсутності.

У перше підготовче засідання, яке відбулося 1 лютого 2023 року, ніхто із учасників справи не з`явився; від позивача ОСОБА_1 1 лютого 2023 року через канцелярію суду надійшла заява, в якій вона просила суд провести зазначене підготовче засідання за її відсутності; не заперечувала проти закриття підготовчого провадження та просила суд витребувати у Державної прикордонної служби України відомості про перетин відповідачем ОСОБА_2 державного кордону протягом останніх 5 років.

Ухвалою суду від 1 лютого суд задовольнив клопотання позивача, витребував з Адміністрації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України громадянином Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,протягом останніх 5 років; закрив підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог - Служба у справах дітей Одеської міської ради, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав та призначив справу до розгляду по суті у судовому засіданні.

10 лютого 2023 року засобами електронного зв`язку, а 13 лютого 2023 року - поштового з Адміністрації Державної прикордонної служби України надійшов лист про уточнення відомостей щодо ОСОБА_2 , інформація з приводу якого витребовується судом.

1 березня 2023 року через канцелярію до суду з Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України надійшла відповідь на запит суду від 12.10.2022 року, відповідно до якої відомостей щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не встановлено.

Перше судове засідання, призначене на 1 березня 2023 року не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючої судді Косіциної В.В. на лікарняному.

У судове засідання, призначене на 13 березня 2023 року ніхто із учасників справи не з`явився; ухвалою суду від 13 березня 2023 року судом було повторно витребувано Адміністрації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України громадянином Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,протягом останніх 5 років з урахуванням положень, викладених представником Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України у листах від 10.02.2023 та 13.02.2023 року.

27 березня 2023 року на адресу суду на виконання ухвали суду від 13 березня 2023 року надійшов лист Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, у якому повідомлялося про те, що відомостей щодо перетину державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями громадянином Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 22.03.2018 по 22.03.2023 року у базах даних не виявлено.

У судове засідання, яке відбулося 17 квітня 2023 року ніхто із учасників справи не з`явився; від позивача ОСОБА_1 28 березня 2023 року через канцелярію до суду надійшла заява, в якій вона повідомляла суд, що підтримує заявлені позовні вимоги у повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі та просила розглядати справу за її відсутності. Відповідач до суду не з`явився, про місце, дату та час судового засідання сповіщений належним чином та завчасно, причини неявки до суду не повідомив, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19) зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, які належним сповіщені про судове засідання.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не з`явився в судове засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подав відзив, а також те, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів при заочному розгляді справи, що відповідає положенню ст.. 280 ЦК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін, диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною 3 ст. 13 ЦПК України, визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від вказаного шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтво про народження Серії НОМЕР_1 від 26 вересня 2015 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, копія якого міститься у матеріалах справи.

Відповідач ОСОБА_2 разом з позивачем та спільною дитиною проживали разом за адресою: АДРЕСА_2 , однак після останньої сварки у 2017 році виїхав у невідомому напрямку.

На підставі вішення мирового судді судової дільниці № 2 міста Старий Оскол Бєлгородської області від 6 липня 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 7 серпня 2017 року було припинено, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 7 вересня 2017 року, копія якого міститься у матеріалах справи.

Після розірвання шлюбу між батьками малолітня дитина залишилась проживати разом з матір`ю.

З моменту фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач ухиляється від виконання покладених на нього батьківських обов`язків, не надає жодної матеріальної підтримки та не приймає участі у вихованні дитини, незважаючи на те, що позивач ніколи не створювала перешкод останньому у спілкуванні з сином та не приховувала інформації щодо місця перебування дитини.

Батько дитини ОСОБА_2 є громадянином Російської Федерації, з 26.02.2002 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина Російської Федерації, копія якого міститься у матеріалах справи.

На момент розгляду зазначеної справи фактичне місце перебування та зареєстроване місце проживання відповідача суду невідомо.

З відповіді Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України, жодних відомостей щодо ОСОБА_2 не встановлено.

Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 27.03.2023 року, відомостей щодо перетину державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями громадянином Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 22.03.2018 по 22.03.2023 року у базах даних не виявлено. При цьому, суд звертає увагу, що відомості про осіб, які перетнули державний кордон України зберігаються у базі даних протягом 5 років.

Відповідно до довідки № 486 від 22.09.2022 року, виданої Директором Одеської загальноосвітньої школи № 62 І-ІІ ступенів, ОСОБА_3 дійсно навчається у зазначеному навчальному закладі у 1-Г класі.

Висновком органу опіки та піклування в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради було від 22.08.2019 року за вих.. № 01-11/1290/2вих було вирішено вважати доцільним позбавлення батьківських прав гр.. ОСОБА_2 у відношенні його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Листом Служби у справах дітей Одеської міської ради від 29.04.2021 року за вих. № 5672 за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 19.03.2021 року стосовно надання вказаною Службою висновку щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останній було рекомендовано звернутися до суду для отримання відповідного рішення.

Враховуючи вище викладене, ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною позовною заявою та просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частина першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам.

За ч.2 ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Суд погоджується із доводами позивача про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками по вихованню дитини (винна поведінка), коли він не спілкуються з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її підготовку до самостійного життя, не виявлення до неї інтересу, що передбачає застосування до ОСОБА_2 такого крайнього заходу впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків, як позбавлення батьківських прав.

Судом встановлено, що відповідно до інформації ОМЦССДМ від 10.04.2019 року № 05/01-309 дитина забезпечена усім необхідним відповідно до свого віку, має окреме ліжко, шафу для речей, місце для ігор, дитячі іграшки, розвиваючі ігри;усі питання щодо виховання, створення умов для проживання та всебічного розвитку вирішуються матір`ю дитини - ОСОБА_1 , яка самостійно, за власні кошти здійснює витрати на придбання продуктів харчування, медикаментів, одягу, взуття, книжок та інших шкільних предметів, не отримуючи жодної матеріальної допомоги від батька дитини.

Згідно пояснень батька дитини ОСОБА_2 , надані останнім інспектору відділу дільничних уповноважених поліції та у справах неповнолітніх Росії по м. Старому Осколу, капітану поліції ОСОБА_4 , про які зазначено у висновку від 22.08.2019 року № 01-11/1290/2вих, батько не заперечує проти позбавлення його батьківських прав та вважає доцільним.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).

Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції.

З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).

Судом встановлено, що після розлучення з позивачем відповідач з 2017 року ОСОБА_3 постійно проживає разом із матір`ю у місті Одеса, а відповідач виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації, громадянином якої він і являється та з вказаного часу до сина не приїжджав, з ним не спілкувався, не брав та не бере участі у вихованні дитини, не піклується про нього,його фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування сина, як складову частину виховання.

Суд вважає, що відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні сина є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. Окрім того, такі життєві умови були обрані відповідачем після народження сина, перебуваючи на значній відстані, на території іншої держави, відповідач мав усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя.

СПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії», заява № 70879/11, встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією.

Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією.

Позбавлення батьківських прав відповідача в судовому порядку скасувало лише правовий зв`язок між ним та його дітьми, підтвердило відсутність фактичного духовного зв`язку між батьком та дитиною.

При розгляді зазначеної справи суд враховував, що позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дитини у батька, оскільки вона з ним не проживає протягом тривалого часу, так само даний захід не виключає можливість побачення батька із своєю дитиною.

Тобто, позбавлення батьківських прав відповідача фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між батьком та дитиною.

Окремо суд наголошує, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідач має право у випадку зміни своєї поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченому СК (стаття 169).

Відповідно до положень ч.3ст.12,ч.1ст.81ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог - Служба у справах дітей Одеської міської ради, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав підлягає задоволенню у повному обсязі.

На підставі вище викладеного та керуючись ст. ст.2, 5, 10-13, 18, 81, 258-259, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог - Служба у справах дітей Одеської міської ради, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Вказаний строк може бути поновлений судом за заявою відповідача, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складання.

Текст рішення складено та підписано 17 квітня 2023 року.

Суддя В.В. Косіцина

17.04.2023