ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3533/23 Справа № 932/640/22 Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Т.О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про припинення стягнення аліментів на повнолітню дитину,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про припинення стягнення аліментів на повнолітню дитину. За якою просив припинити стягнення на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_1 аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 по рішенню Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року за справою №932/16588/19 у зв`язку з відсутності можливості надавати матеріальну допомогу.

Позов мотивовано тим, що згідно з рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року по справі № 932/16588/19 було вирішено щомісяця стягувати із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для працездатної особи, починаючи стягнення з 22 листопада 2019 року і до закінчення навчання або до досягнення дитиною 23-х річного віку. На цей час відбувається виконання цього рішення суду, тобто, це може тривати до 21 листопада 2024 року. У нього, як боржника з виплати аліментів на утримання повнолітньої дитини, суттєво змінилися життєві обставини, внаслідок чого його, позивача, матеріальний і фінансовий стан не дозволяє більше надавати підтримку ОСОБА_4 шляхом сплати аліментів на його утримання. Зараз він має нову сім`ю і вони з дружиною, маючи фактичні шлюбні сімейні відносини і спільне проживання, мають спільну малолітню дитину - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого він як батько має беззаперечний обов`язок утримувати та родину в цілому, адже дружина - мати дитини не може працювати і доглядає за їх сином. Цей обов`язок потребує від нього значних матеріальних витрат, тому він не може надавати допомогу ще й працездатному повнолітньому ОСОБА_4 .

Також позивач зазначає, що постійної допомоги потребує його матір, 1946 року народження, адже його батько помер і тільки він може їй допомагати, її стан здоров`я в останні роки значно погіршився, а саме катаракта обох сітчаток зіниць, необхідна санація обох щелеп, ішемічна хвороба серця: дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба II ст., ризик IV, варикозне розширення вен, вона потребує постійного обстеження, лікування та приймання ліків. Такі витрати непомірні для її пенсії, тому він має допомагати матеріально та фізично і щомісячно підтримує її фінансово в розмірі 2 000 грн. В ході медичного обстеження його матері було встановлено множинні кісти печінки, ознаки хронічного холециститу, застійного жовчного міхура, кіста лівої нирки, а також МРТ головного мозку показало признаки вираженої судинної енцефалопатії, гіпоплазію правої позвоночної артерії (варіант розвитку). Також, мають значення особисті необхідні витрати на комунальні послуги, мобільний зв`язок, витрати на їжу та одяг, які складають близько 7 000 - 8 000 грн. на місяць, а також непередбачувані витрати на медичне обслуговування. Крім того, він має кредитні зобов`язання, що потребує від нього значних щомісячних матеріальних витрат. Таким чином, враховуючи те, що він опікується своєю новонародженою малолітньою дитиною та непрацездатною матір`ю, то він має складне матеріальне становище і тому не може надавати матеріальну допомогу повнолітньому ОСОБА_4 . Вважає, що за таких обставин суд має припинити своїм рішенням правовідносини щодо виплати аліментів на користь ОСОБА_4 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем невірно обрано спосіб захисту його прав та інтересів у вигляді пред`явлення позову про припинення стягнення з нього аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 по судовому рішенню, який не відповідає та не передбачений положенням ст. 16 ЦК України, оскільки при наявності наведених ним підстав та обставин щодо зміни його матеріального або сімейного стану як платника аліментів він вправі звернутися до суду з позовом про зміну встановленого розміру аліментів або звільнення його від їх сплати, а не з вимогами про припинення їх стягнення, зважаючи також на те, що положення статей 188, 273 СК України не містять такої підстави для звільнення від сплати аліментів, як і положення статей 267-271 СК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2022 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , батьками якого є: батьком ОСОБА_1 , матір`ю ОСОБА_3 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 , виданого 28 листопада 2007 року Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис за № 695.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року, ухваленим у цивільній справі №932/16588/19, постановлено про щомісячне стягнення із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для працездатної особи, починаючи стягнення з 22 листопада 2019 року і до закінчення навчання або до досягнення дитиною 23-х річного віку. На підставі вказаного рішення судом видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні у відповідному органі виконавчої служби, про що зазначили сторони.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд обґрунтовано виходив з того, що позивачем невірно обрано спосіб захисту його прав та інтересів у вигляді пред`явлення позову про припинення стягнення з нього аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 по судовому рішенню, який не відповідає та не передбачений положенням ст. 16 ЦК України, оскільки при наявності наведених ним підстав та обставин щодо зміни його матеріального або сімейного стану як платника аліментів він вправі звернутися до суду з позовом про зміну встановленого розміру аліментів або звільнення його від їх сплати, а не з вимогами про припинення їх стягнення, зважаючи також на те, що положення статей 188, 273 СК України не містять такої підстави для звільнення від сплати аліментів, як і положення статей 267-271 СК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, а саме, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Відповідно до ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину ( стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Статтею 188 СК України передбачено, що батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби. Батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.

Відповідно до ч.1 ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

При цьому, вбачається, що статтею 267 СК України передбачено обов`язок по утриманню малолітніх, неповнолітніх братів та сестер повнолітніми братами, сестрами; статтею 268 СК України передбачено обов`язок мачухи, вітчима утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка; статтею 269 СК України передбачено обов`язок інших осіб утримувати дитину; обов`язок падчерки, пасинка утримувати мачуху, вітчима передбачено статтею 270 СК України; статтею 271 СК України передбачено обов`язок особи утримувати тих, з ким вона проживала однією сім`єю до досягнення повноліття.

Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини (далі - Суд) вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції.

Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що особа з якої за рішенням суду стягнуто періодичні платежі у випадку зміни будь-яких обставин, що впливають на її обов`язок щодо сплати таких платежів, має право на звернення до суду з позовом, у тому числі щодо припинення такого обов`язку, а отже ним обрано вірний спосіб захисту, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки чинним законодавством чітко передбачено, що після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Тоді як, такого способу захисту, як припинення стягнення аліментів, чинним законодавством не передбачено.

Доводи апеляційної скарги щодо порушень судом першої інстанції норм процесуального права, а саме не врахування доказів, які були надані позивачем, колегія суддів відхиляє, оскільки судом при ухваленні рішення враховані всі надані позивачем докази, а не розгляд клопотання про долучення доказів, на правильність оскаржуваного рішення не впливає.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко