Ухвала

18 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 462/3547/22

провадження № 61-2703ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Львівській області на постанову Львівського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Державної податкової служби у Львівській області про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Залізничного районного суду м. Львова із позовною заявою до Держави Україна в особі Головного управління Державної податкової служби у Львівській області про відшкодування 5 000 000,00 грн моральної шкоди, заподіяної неправомірним формуванням і направленням ГУ ДПС у Львівській області йому як підприємцю вимог про сплату боргу № Ф-15181-17 від 11 червня 2021 року та № Ф-15181-17 від 18 жовтня 2021 року, а саме визначеної згідно даних інформаційної системи податкових органів заборгованості зі сплати єдиного внеску в розмірі 11 202,26 грн.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20 липня 2022 року справу передано на розгляд Сихівського районного суду м. Львова.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 13 жовтня

2022 року відмовлено у відкритті провадження у вказаній справі.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 оскаржив таку в апеляційному порядку.

Постановою Львівського апеляційного суду від 31 січня 2023 року ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 13 жовтня 2022 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

27 лютого 2023 року Головне управління Державної податкової служби у Львівській області, через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему, подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року у вищевказаній справі, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику строк для усунення її недоліків, зокрема запропоновано надати до суду докази надсилання листом з описом вкладення копії касаційної скарги іншим учасникам справи, щодо яких відсутні відомості про їх реєстрацію у системі «Електронний суд», документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, та зазначити адресу місця проживання чи перебування ОСОБА_1

28 березня 2023 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 676/5955/18-ц.

Також судом апеляційної інстанції неправильно застосовано статті 167, 170, 173, 174, 176 ЦК України, у яких вказано, що держава набуває та здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їх компетенції, встановленої законом. У випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави, за спеціальними дорученнями можуть виступати фізичні та юридичні особи, органи державної влади.

Крім того, судом апеляційної інстанції не взято до уваги вимоги пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України та висновків про необхідність закриття провадження у справі за схожих правовідносин, викладених у постановах Верховного Суду від 19 серпня 2019 року у справі № 459/258/18,

від 14 листопада 2018 року у справі № 457/683/15, від 18 липня 2019 року у справі № 189/763/16-ц та висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема, що наслідком пред`явлення позову до філії, яка не є юридичною особою, є відмова у задоволенні позову з підстав неналежного складу осіб.

Розглянувши доводи касаційної скарги, оскаржуване судове рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду апеляційному порядку.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою, правильне застосування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відтак, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Крім цього, згідно частини третьої статті 53 ЦПК України якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Судом встановлено, що у липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Залізничного районного суду м. Львова із позовною заявою до Держави Україна в особі Головного управління Державної податкової служби у Львівській області про відшкодування 5 000 000,00 грн моральної шкоди, заподіяної неправомірним формуванням і направленням ГУ ДПС у Львівській області йому як підприємцю вимог про сплату боргу

№ Ф-15181-17 від 11 червня 2021 року та № Ф-15181-17 від 18 жовтня

2021 року, а саме визначеної згідно даних інформаційної системи податкових органів заборгованості зі сплати єдиного внеску в розмірі

11 202,26 грн.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20 липня 2022 року справу передано на розгляд Сихівського районного суду м. Львова.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 13 жовтня 2022 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що Головне управління ДПС у Львівській області не є юридичною особою, а входить до структури ДПС України, та не може бути відповідачем у цій справі, що слугує підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Постановою Львівського апеляційного суду від 31 січня 2023 року ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 13 жовтня 2022 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та направляючи справу для продовження розгляду, апеляційний суд правильно виходив з того, що виконання рішень про стягнення коштів з державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України у відповідності до вимог Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року.

Пункт 35 Порядку передбачає, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

За таких обставин, у випадку прийняття судом рішення про відшкодування особі шкоди за рахунок державного бюджету, Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів відповідно до покладених на неї законом обов`язків.

Отже, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду

від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження

№ 12-110гс18).

Отже, встановивши, що відмовляючи у відкритті провадження у справі, судом першої інстанції не враховано, що позивач звернувся до суду з позовом саме до Держави України в особі Головного управління ДПС у Львівській області, а не безпосередньо до Головного управління ДПС у Львівській області, тому суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку про скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Правильним є висновок апеляційного суду про те, що відмова позивачу у відкритті провадження у справі без законних на те підстав, є порушенням конституційних прав в доступі до правосуддя, та порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин та зводяться до переоцінки доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Доводи касаційної скарги про неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 22 травня 2019 року у справі № 676/5955/18-ц, від 19 серпня 2019 року у справі № 459/258/18, від 14 листопада 2018 року у справі № 457/683/15, від 18 липня 2019 року у справі № 189/763/16-ц не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) звернула увагу на те, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У справі № 676/5955/18-ц Верховний Суду погодився з висновком апеляційного суду про закриття провадження у справі, так як позивачкою пред`явлено позов до філії підприємства, яке в силу положень статті 95 ЦК України не є юридичною особою, а, отже, не наділене цивільною-процесуальною дієздатністю, у зв`язку з чим не може виступати стороною

у цивільному процесі.

У справі № 459/258/18 Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд дійшов правильного висновку про скасування рішення районного суду та відмову у задоволенні позову, оскільки позивачкою пред`явлено позов до філії підприємства, яке в силу положень статті 95 ЦК України не є юридичною особою, а, отже, не наділене цивільною процесуальною дієздатністю, у зв`язку з чим не може виступати стороною у цивільному процесі відповідно до статті 47 ЦПК України. При цьому апеляційний суд в силу своїх процесуальних повноважень, передбачених ЦПК України, був позбавлений можливості залучити до участі у справі належного відповідача, як і немає такої процесуальної можливості у суду касаційної інстанції.

У справі № 457/683/15 Верховним Судом встановлено, що філія ЗАТ «ОТП БАНК» у м. Львові не має статусу юридичної особи, а позов Особа_1 було подано саме до філії ЗАТ «ОТП БАНК» у м. Львові. Належним відповідачем у цій справі має бути ПАТ «ОТП Банк», місцезнаходженням якого є вул. Жилянська, 43, м. Києва. Особа_1 під час розгляду справи у порядку статті 33 ЦПК України 2004 року не зверталася до суду з клопотанням про залучення належного відповідача. Оскільки, філія ЗАТ «ОТП БАНК» у

м. Львові є неналежним відповідачем по справі, то позовні вимоги Особи_1 не підлягають задоволенню.

У справі № 189/763/16-ц Верховним Судом встановлено, що позов подано до філії Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк», тому вказана філія є неналежним відповідачем у справі, внаслідок чого відмовив у позові з цих підстав.

Таким чином, посилання заявника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 676/5955/18-ц, від 19 серпня

2019 року у справі № 459/258/18, від 14 листопада 2018 року у справі

№ 457/683/15, від 18 липня 2019 року у справі № 189/763/16-ц, не заслуговують на увагу, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаних постановах, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.

Доводи касаційної скарги про те, що наслідком пред`явлення позову до філії, яка не є юридичною особою, є відмова у задоволенні позову з підстав неналежного складу осіб не заслуговують на увагу, оскільки, як правильно встановлено судом апеляційної інстанції, позивач звернувся до суду з позовом саме до Держави України в особі Головного управління ДПС у Львівській області, а не безпосередньо до Головного управління ДПС у Львівській області.

Отже, оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, постановленим із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись частиною четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Львівській області на постанову Львівського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Державної податкової служби у Львівській області про відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук

І. М. Фаловська