Справа № 727/2873/23
Провадження № 2-о/727/158/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року м.Чернівці

Шевченківський районний суд м.Чернівці у складі:

головуючої судді: М.Є.Бойко,

за участю секретаря судового засідання - Васківчук В.В.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Кравцовим Ігорем Вячеславовичем, заінтересована особа: відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року адвокат Кравцов І.В. звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України.

В обґрунтування вимог вищезазначеної заяви посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Маріуполь померла мати заявника ОСОБА_2 , що підтверджується фотокарткою її могили та письмовими поясненнями дружини - ОСОБА_3 .

Свідоцтво про смерть та довідка про причину смерті ОСОБА_2 відсутні, оскільки вони видаються тільки близьким членам сім`ї померлої, а у Маріуполі таких близьких родичів не залишилося.

На підставі зазначеного ОСОБА_1 просить встановити факт, що громадянка України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка Воронежської області, с.Миколаївка, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Маріуполь Донецької області, Україна.

Ухвалою суду від 23 березня 2023 року у справі відкрито окреме провадження та призначено судове засідання.

У судове засідання адвокат Кравцов І.В. та заявник ОСОБА_1 не з`явились; у поданій до суду письмовій заяві просили розглянути справу без їх участі, заявлені вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Представник заінтересованої особи - Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) в судове засідання також не з`явився, письмових пояснень щодо заявлених вимог не подав, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

За таких обставин суд вважає можливим розглядати справу у відсутність її учасників.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Маріуполь Донецької області та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією його паспорта серії НОМЕР_1 (а.с.7-10,12).

Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 , виданого 11.01.1963 року, ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 (а.с.14).

Частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.

Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті здійснюється на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою.

Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлена Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженої наказом Міністерством охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-який акт (рішення, документ), видані органами та/або особами на тимчасово окупованій території, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, є недійним і не створює правових наслідків

У той же час відповідно до статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» передбачено, що діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи.

Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України, ніяким чином не легітимізує таку владу. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.

У відповідності до статті 5 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» для забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях органи державної влади та їх посадові особи, діючи на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України вживають заходів для захисту прав і свобод цивільного населення.

Суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частина перша статті 315 ЦПК України).

Для розгляду заяв про встановлення фактів народження або смерті на тимчасово окупованій території України законодавством визначено спеціальний порядок, урегульований статтею 317 ЦПК України.

Частиною першою статті 317 ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Статтею 318 ЦПК України передбачено, що у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою;2) причини неможливості одержання або відновлення документів,що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт.

До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

Встановлення факту народження або смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.

Такий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 12 травня 2021 року у справі № 220/1582/20 та від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Згідно з частиною 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У постанові Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі № 707/1607/16-ц викладено правовий висновок, згідно якого роз`яснено, що посилання заявника на застосування «намібійського винятку» не дає підстав для висновку, що факт смерті може підтверджуватися лише документами, виданими органами на непідконтрольній території України.

Заявник зобов`язаний надати суду також й інші докази, які не отримані від органів тимчасово окупованій території. Такими доказами можуть бути пояснення свідків, фототаблиці тощо.

У даній справі заявником на підтвердження факту смерті ОСОБА_2 надано письмові пояснення його дружини - ОСОБА_3 , які не можуть бути взяті до уваги, оскільки свідки особисто повинні бути допитані судом безпосередньо, в порядку, передбаченому статтею 230 ЦПК України, в зв`язку із чим їх письмові пояснення не можуть вважатися допустимими доказами у справі. Клопотань про виклик ОСОБА_3 в якості свідка, який міг би підтвердити факт смерті ОСОБА_2 ,заявником та його представником не заявлялось.

Надана ОСОБА_1 на підтвердження факту смерті ОСОБА_2 копія фото її могили (а.с.13) дуже поганої якості і також не може бути взята судом до уваги, оскільки із такого фото неможливо встановити ні місце, в якому його зроблено, ні інші будь-які відомості про особу померлої.

Отже, зазначена заявником фотокартка не є належним доказом у даній справі.

Будь-яких інших доказів на підтвердження заявлених ОСОБА_1 вимог суду не надано.

За таких обставин, оскільки заявником не надано доказів, які достовірно свідчать про смерть особи в певний час і за певних обставин, а надані суду докази не є належними та допустимими, ОСОБА_1 не довів свої вимог, а тому підстави для їх задоволення у суду відсутні. Крім того, у заяві останнього не зазначено з якою метою він просить встановити факт смерті матері.

Виходячи з зазначеного та, керуючись ст. ст. 258, 259, 263 - 265, 268, 293, 315, 317, 430 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої в його інтересах адвокатом Кравцовим Ігорем Вячеславовичем, заінтересована особа: відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Мііністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ М.Є.БОЙКО