Справа № 752/9886/16-ц
Провадження № 2/752/56/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30 березня 2023 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про припинення договору безоплатного користування житловим приміщенням та виселення,-

в с т а н о в и в:

у червні 2016 року ПАТ «Київський електровагоноремонтний завод» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору від 30.12.2010 року № КЕВРЗ/СПВ-10345/ю та визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та членів його родини.

Свої вимоги мотивувало тим, що між сторонами 30.12.2010 року був укладений договір № КЕВРЗ/СПВ-10345/ю стосовно користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки, відповідно до умов договору, зобов`язання припиняються між сторонами лише за взаємною згодою, вказало, що направило ОСОБА_1 додаткові угоди про розірвання вказаного договору, однак останній відмовився підписувати вищевказані додаткові угоди, вважаючи їх, як вказано у листі ОСОБА_1 від 13.06.2016 року, незаконними та безпідставними.

В ході розгляду справи позивач змінив предмет позову та просив суд, виходячи з положень ст. ст. 827, 763, 316, 317, 319 ЦК України, припинити договір користування квартирою (позики житла) № КЕВРЗ/СПВ-10345/ю від 30.12.2010 року та виселити з займаної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 91-95).

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Антоновою Н.В. відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено на 25.10.2016 року (т. 1 а.с. 101).

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Новак А.В. від 12.09.2017 року, прийнято до свого провадження цивільну справу, розгляд справи призначено на 29.01.2018 року (т. 1 а.с. 216).

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірай М.І. від 29.05.2018 року прийнято до свого провадження цивільну справу, розгляд справи призначено на 26.07.2018 року (т. 1 а.с. 240-241).

Розпорядженням керівника апарату суду від 27.05.2020 року, у зв`язку зі звільненням судді, здійснено повторний автоматизований розподіл судових справ (т. 2а.с. 56-57).

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 28.05.2020 року прийнято до свого провадження цивільну справу, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, розгляд справи призначено на 16.10.2020 року (т. 2 а.с. 59-60).

12.06.2020 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (т. 2 а.с. 66-67).

12.10.2020 року відповідач подав зустрічний позов (том 2, а.с. 70-73).

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 16.10.2020 року продовжено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 23.02.2021 року (т. 2 а.с. 77-78).

22.03.2021 року на адресу суду від поповича надійшла заява про зміну предмета позову (т. 2 а.с. 91-161).

Протокольними ухвалами від 23.02.2021 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову та залучено до участі у справі у якості третьої особи Службу у справах дітей Голосіївської РДА в м. Києві. Підготовче засідання відкладено на 23.06.2021 року (том 2, а.с. 162-164).

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23.06.2021 року, підготовче провадження по справі закрито, призначено судове засідання (т. 2 а.с. 176).

В судовому засіданні представники позивача - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 позов підтримали, просили його задовольнити.

Відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечили, просили відмовити у його задоволенні.

Представник третьої особи - Годун Л.М. проти позову заперечила, оскільки його задоволення буде впливати на права малолітньої дитини, тому просила відмовити у його задоволенні.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 26.10.2001 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 17.10.2001 року № 1152-С, квартира АДРЕСА_2 , належить Київському державному електровагоноремонтному заводу ім. Січневого повстання 1918 року, правонаступником якого є позивач (т. 1 а.с. 15-72).

30.12.2010 року між ВАТ «Київський електровагоноремонтний завод ім.Січневого повстання 1918 року» та ОСОБА_1 було укладено договір КЕВРЗ/СПВ-10345/ю стосовно користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 14).

Відповідно до п. 1.1.договору підприємство передало ОСОБА_1 в безстрокове, безоплатне користування, з правом бути зареєстрованим особисто та членам родини, житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.4.1. договору дія договору припиняється лише за взаємною згодою сторін.

Згідно п. 4.2. договору при припиненні договору Сторона-2 зобов`язується протягом року передати Стороні-1 майно в належному стані. Про передачу складається акт.

Листом від 19.04.2016 року № СПВ/44 ПрАТ «Київський електровагоноремонтний завод» повідомило ОСОБА_1 про те, що у зв`язку із переходом 100% акцій ПрАТ «КЕВРЗ» до ПАТ «Укрзалізниця», проведенням аудиту підприємства, ПрАТ «КЕВРЗ» змушений розірвати укладений 30.12.2010 року договір № КЕВРЗ/СПВ-10345/ю стосовно користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та просило звільнити вказаний житловий об`єкт в термін до 19.05.2016 року й підписати відповідний акт (т. 1 а.с. 75).

До вказаного листа ПрАТ «КЕВРЗ» було додано додаткову угоду № 1 від 19.04.2016 року до договору № КЕВРЗ/СПВ-10345/ю від 30.12.2010 року про те, що:

1.Сторони дійшли згоди внести зміни до Договору № КЕВРЗ/СПВ-10345/ю від 30.12.2010 року, а саме:

1.1.Викласти п. 4.2. Договору № КЕВРЗ/СПВ-10345/ю від 30.12.2010 року в новій редакції:

1.2.«4.2. При припиненні договору Сторона-2 зобов`язується передати Стороні-1 майно в належному стані до 19.05.2016 року.».

2.Сторони дійшли згоди припинити дію Договору № КЕВРЗ/СПВ-10345/ю від 30.12.2010 року з 20.05.2016 року.

3.Дана Додаткова угода № 1 складена в 2 (двох) оригінальних примірниках, що мають однакову юридичну силу по одному для кожної Сторони і є невід`ємною частиною Договору № КЕВРЗ/СПВ-10345/ю від 30.12.2010 року (т. 2 а.с. 141).

Додаткова угода № 1 від 19.04.2016 року містить лише підпис Сторони-1 в особі Заступника Голови Правління М.В. Міслявчук, ОСОБА_1 остання не підписана.

Листом від 27.05.2016 року № СПВ/74 ПрАТ «Київський електровагоноремонтний завод» повідомило ОСОБА_1 про те, що у зв`язку із зміною акціонера ПрАТ «КЕВРЗ» завод змушений розірвати укладений 30.12.2010 року договір № КЕВРЗ/СПВ-10345/ю стосовно користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та просило звільнити вказаний житловий об`єкт в термін до 13.06.2016 року (т. 1 а.с. 76).

До вказаного листа ПрАТ «КЕВРЗ» було додано додаткову угоду № 1 б/д до договору № КЕВРЗ/СПВ-10345/ю від 30.12.2010 року про те, що:

4. Сторони дійшли згоди внести зміни до Договору № КЕВРЗ/СПВ-10345/ю від 30.12.2010 року, а саме:

4.1.Викласти п. 4.2. Договору № КЕВРЗ/СПВ-10345/ю від 30.12.2010 року в новій редакції:

4.2.«4.2. При припиненні договору Сторона-2 зобов`язується передати Стороні-1 майно в належному стані до 13.06.2016 року.».

5.Сторони дійшли згоди припинити дію Договору № КЕВРЗ/СПВ-10345/ю від 30.12.2010 року з 14.06.2016 року.

6.Дана Додаткова угода № 1 складена в 2 (двох) оригінальних примірниках, що мають однакову юридичну силу по одному для кожної Сторони і є невід`ємною частиною Договору № КЕВРЗ/СПВ-10345/ю від 30.12.2010 року (т. 1 а.с. 77).

Додаткова угода № 1 б/д містить лише підпис Сторони-1 в особі Заступника Голови Правління М.В. Міслявчук та печатку ПрАТ «КЕВРЗ», ОСОБА_1 остання не підписана.

Листом від 19.05.2016 року ОСОБА_1 повідомив ПрАТ «КЕВРЗ» про те, що не має законних підстав для розгляду листа від 19.04.2016 року № СПВ/44 за відсутності підтвердження повноважень особи, яка підписала останній (т. 1 а.с. 79).

Листом від 13.06.2016 року ОСОБА_1 повідомив ПрАТ «КЕВРЗ» про свою незгоду та незаконність дій, спрямованих на позбавлення його та членів його сім`ї єдиного житла, та повернув без розгляду надіслані товариством документи (т. 1 а.с. 80).

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Статтею 827 ЦК України передбачено, що за договором позички одна сторона безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні річ для користування протягом встановлено строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними.

Своєрідність договору позички полягає в тому, що передаючи річ у користування, позичкодавець не отримує зустрічного задоволення, прямої вигоди, тобто кваліфікуючою ознакою договору позички є безоплатний характер користування річчю.

До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.

Глава 58 ЦК України регулює відносини найму (оренди).

Договір позички будівлі, іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у формі, яка визначена відповідно до статті 793 цього Кодексу (ч.3ст. 828 ЦК України).

Вирішуючи питання щодо позовних вимог, суд, перш за все, має надати оцінку правовій природі спірного договору у співвідношенні з підставами позову.

Матеріали справи вказують на те, що між сторонами у справі виникли правовідносини за договором позички, і за яким житлове приміщення передано у безоплатне користування відповідачу.

Визначене у договорі майно на виконання договору було передано позивачем відповідачу, що не заперечується сторонами.

При цьому, в суду відсутні підстави стверджувати про інший характер правовідносин сторін, за відсутності відповідних доказів.

Загальні підстави для зміни або розірвання договорів передбачено ст. 651 ЦК України. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 вказаної статті зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ст. 654 ЦК України).

Підстави для розірвання договору позички врегульовано положеннями укладеного сторонами договору від 30.12.2010 року, а також ст. 834 ЦК України, яка є спеціальною до даних правовідносин.

Так, ч. 2 ст. 834 ЦК України передбачено, що позичкодавець має право вимагати розірвання договору і повернення речі у разі, якщо:

1) у зв`язку з непередбаченими обставинами річ стала потрібною йому самому;

2) користування річчю не відповідає її призначенню та умовам договору;

3) річ самочинно передана у користування іншій особі;

4) в результаті недбалого поводження з річчю вона може бути знищена або пошкоджена.

Особа, яка стала власником речі, переданої у користування, має право вимагати розірвання договору, який укладено без визначення строку. Про розірвання договору користувач має бути повідомлений заздалегідь, у строк, що відповідає меті позички (ч.3ст.834 ЦК України).

Відповідне право позичкодавця розірвати договір передбачене п.1 ч. 2 ст. 834 ЦК України, реалізується разом з виконанням обов`язку повернути майно, як визначено нормами п.3 ч. 1 ст. 833 ЦК України.

Частинами 1, 2 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає неналежним чином обґрунтованим зі сторони позивача наявність підстав для реалізації свого права, визначених ст.834 ЦК України, на розірвання договору позички та повернення переданого майна.

В даному випадку, як на підставу розірвання договору від 30.12.2010 року та необхідність повернення майна, позивач посилається на зміну акціонера ПрАТ «КЕВРЗ» та положення ч. 2 ст. 763 ЦК України та ч. 2 ст. 782 ЦК України.

Однак, позивач з відповідним та належним обґрунтуванням підстав не повідомив відповідача. Наявність несплати відповідачем плати за найм речі протягом трьох місяців підряд, що б давало підстави для відмови позивачу від договору, як то визначено ч. 1 ст. 782 ЦК України, що мало б підставу для застосування ч. 2 вказаної статті, на яку посилається позивач, в ході розгляду справи не встановлено. Попередження за три місяці також позивачем здійснено не було.

Крім того, як вбачається з листів позивача на адресу відповідача ОСОБА_1 , останнім були запропоновані внесення змін до договору, на які відповідач не погодився.

Крім того, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (ч. ч. 1, 2, 3 ст. 202 ЦК України).

Правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 ЦК України. У ч. ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими ст. 213 ЦК України.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3 ст. 651 ЦК України).

У цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (ст. ст. 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору». Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.02.2020 року у справі № 910/4391/19 вказано, що: «відмова від договору найму за своєю суттю є одностороннім правочином і, з огляду на підстави такої відмови, є способом захисту порушених прав наймодавця, а тому не вимагає згоди другої сторони. За змістом ст. 782 ЦК України, а також виходячи з положень ст. ст. 205, 654 ЦК України, відмова від договору має вчинятися наймодавцем письмово. Відмова від договору вважається такою, що відбулася, якщо наймодавець направив наймачу відповідну заяву (лист, повідомлення), надавши суду докази такого направлення та отримання її наймачем».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.08.2021 року по справі № 456/2076/19 (провадження N 61-6357св21) вказано, що «договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Тлумачення ст. 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

У даній справі, тлумачення змісту договору 30.12.2010 року, зокрема шляхом порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, свідчить, останній не встановлює право на відмову від договору будь-якої із його сторін в будь-який час.

Одностороння відмова від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач, направляючи 19.04.2016 року та 27.05.2016 року супровідні листи відповідачу ОСОБА_1 про розірвання договору від 30.12.2010 року, просив останнього внести зміни до діючого договору в частині строків його дії та строків повернення майна, які сторонами так погоджені й не були, тому у суду відсутні підстави для висновку про те, що з боку позивача мала місце відмова від договору.

Статтею 654 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Позивач не подав суду доказів зміни/розірвання договору у порядку, встановленому ЦК України, так само як і не навів доказів наявності підстав, визначених ст. 834 ЦК України, яка є спеціальною до даних правовідносин.

Сторони не досягли згоди щодо розірвання договору.

Слід також зазначити, що в матеріалах справи наявні письмові заперечення відповідача щодо розірвання договору та внесення змін до нього, які були направлені відповідачем у відповідь на повідомлення позивача.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про недоведеність підстав для розірвання договору позички, а тому суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в частині припинення договору № КЕВРЗ/СПВ-10345/ю від 30.12.2010 року.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

В порядку ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 381 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків ( ст. 836 ЦК України).

Таке втручання у право на житло є пропорційним, оскільки виселення ґрунтується на наведених нормах закону і укладеного сторонами договору, є проявою принципу свободи договору, не суперечить цілям, визначеним у ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є передбачуваним для відповідача, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Разом з тим, оскільки договір від 30.12.2010 року є діючим, у відповідача не виникло обов`язку щодо повернення майна, а тому й похідна вимога про виселення також задоволенню не підлягає.

Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 141, 223, 258, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про припинення договору безоплатного користування житловим приміщенням та виселення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя В.С. Хоменко