ПОСТАНОВА

Іменем України

19 квітня 2023 року м. Кропивницький

справа № 391/111/22

провадження № 22-ц/4809/203/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О. Л., Чельник О. І.,

за участі секретаря Гончар В.В.,

учасники справи:

позивач заступник керівника Знам`янської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Компаніївської селищної ради Кіровоградської області,

відповідачі Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури на рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2022 року у складі судді Ревякіної О. В. і

В С Т А Н О В И В:

В травні 2022 року заступник керівника Знам`янської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Компаніївської селищної ради Кіровоградської області звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області (далі ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та просив:

-визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області № 11-413/14-21-СГ від 12.02.2021 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки», згідно якого ОСОБА_1 передано безоплатно у власність земельну ділянку (кадастровий номер - :02:000:5255) площею 2 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Губівської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області за межами населеного пункту;

-витребувати у ОСОБА_2 на користь Компаніївської селищної ради земельну ділянку площею 2 га в координатах, межах та конфігурації, що була передана наказом Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області № 11-413/14-21-СГ від 12.02.2021 у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що розташована на території Губівської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області;

-стягнути солідарно з відповідачів на користь Кіровоградської обласної прокуратури сплачений судовий збір в розмірі 4 962 грн.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області № 8-9875/15-20-СГ від 31.12.2020 затверджено документацію із землеустрою та передано безоплатно у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,9000 га (кадастровий номер - :02:001:0322) для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Нововасилівської селищної територіальної громади Мелітопольського району Запорізької області за межами населеного пункту.

На підставі зазначеного наказу державним реєстратором Запорізької районної державної адміністрації 16.01.2021 зареєстровано право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області № 11-413/14-21-СГ від 12.02.2021 затверджено документацію із землеустрою та передано безоплатно у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер - :02:000:5255) для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Губівської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області за межами населеного пункту.

На підставі зазначеного наказу державним реєстратором Суботцівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області 16.02.2021 зареєстровано право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку, яку останній на підставі договору купівлі-продажу від 25.02.2021 відчужив на користь ОСОБА_2 .

Позивач вважав, що земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_1 з порушенням встановленого порядку, тобто отримана ним незаконно в зв`язку з тим, що відповідач на час отримання спірної земельної ділянки вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання, а тому звернувся до суду з позовом.

Рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

В задоволенні вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що виходячи з підстав звернення прокурора з позовом, відсутній інтерес держави та необхідність його захисту, оскільки на час звернення до суду спірна земельна ділянка перебуває у приватній власності та в разі задоволення позову підлягатиме поверненню не в державну, а до комунальної власності, що узгоджується з позицією Компаніївської селищної ради Кіровоградської області, яка повідомила суд про відсутність інтересу держави та підстав звернення прокурора з даним позовом.

Щодо порушення прав громадян України на отримання у власність спірної земельної ділянки, суд першої інстанції вважав, що таке порушення є ілюзорним, оскільки прокурором не доведено наявність інтересу та виявлення бажання інших осіб щодо передачі їм вказаної землі.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуваний наказ видано без встановлення та врахування відомостей про реалізацію особою права на набуття земельної ділянки відповідної категорії, проте, витребування на користь територіальної громади з володіння громадянина земельної ділянки буде непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, оскільки прокурором не доведено, що таке втручання не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки вилучення земельної ділянки для захисту інтересів територіальної громади є більш важливими, ніж дотримання права громадянина, який законним шляхом добросовісно набув майно, покладаючись на легітимність добросовісних дій державного органу.

В апеляційній скарзі заступник керівника Кіровоградської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Компаніївської селищної ради Кіровоградської області просить скасувати рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2022 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а висновки, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам.

Суд першої інстанції врахував фактичні обставини, характер спірних правовідносин, застосував норми права, що їх регулюють, та в мотивувальній частині дійшов висновку, що оскаржуваний наказ видано незаконно, проте, в резолютивній частині відмовив в задоволенні вимог про визнання наказу незаконним, та в порушення вимог ч. 4 ст. 265 ЦПК України не навів мотивів такої відмови.

Спірна земельна ділянка вибула з державної власності всупереч вимог закону та безоплатно, на підставі неправомірного наказу ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області, а тому існують правові підстави для витребування земельної ділянки у останнього набувача.

Суд першої інстанції не врахував, що право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель сільськогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність вибуття цієї земельної ділянки з власності держави становить пропорційне втручання у право власності з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання.

Прокурор обґрунтовано звернувся з позовом до суду в інтересах держави в особі Компаніївської селищної ради, яка відповідно до покладених на неї завдань розпоряджається землями територіальної громади та не вживає заходи щодо повернення спірної земельної ділянки у розпорядження останньої, а тому ним належно обґрунтовано порушений державний інтерес та обрано ефективний спосіб захисту.

Від ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області надійшов відзив апеляційну скаргу, в якому воно просить в задоволенні апеляційної скарги заступика прокурора Кіровоградської області відмовити.

Від адвоката Кричуна Ю. В., який представляє інтереси ОСОБА_2 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури.

Відзиву на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор Володіна А. Г. підтримала доводи апеляційної скарги, представник ОСОБА_2 адвокат Кричун Ю. В. заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Представник ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з судовою повісткою, у відзиві на апеляційну скаргу просив здійснювати розгляд справи за його відсутності.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законодавством порядку, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з відміткою про підстави невручення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглянути справу без участі осіб, що не з`явились, що відповідає положенням статті 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності від 19.06.2020, звернувся до відповідача по справі ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області з заявою від 27.11.2020 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства (вхідна реєстрація від 01.12.2020 № Б-23114/0/16-20), якою також повідомив про надання згоди на обробку персональних даних.

Наказом ГУ Держгеокадастру в Кіровоградській області від 08.12.2020 № 11-16962/14-20 СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» надано ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Губівської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області. Орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області від 12.02.2021 № 11-413/14-21-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер :02:000:5255, площею 2 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Губівської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області за межами населеного пункту. Окрім того, в наказі зазначено, що інформація про використане ОСОБА_1 право на одержання у власність земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Державному земельному кадастрі на території Кіровоградської області на дату видачі цього наказу не виявлена.

16.02.2021 ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності на спірну земельну ділянку.

У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 253 від 25.02.2021, відповідач ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 спірну земельну ділянку (кадастровий номер :02:000:5255), що підтверджується копією договору купівлі-продажу, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що виходячи з підстав звернення прокурора з позовом, відсутній інтерес держави та необхідність його захисту, оскільки на час звернення до суду спірна земельна ділянка перебуває у приватній власності та в разі задоволення позову підлягатиме поверненню не в державну, а до комунальної власності.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.

Звертаючись до суду з указаним позовом в інтересах держави, заступник керівника Знам`янської окружної прокуратури обґрунтовував необхідність визнання недійсним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області № 11-413/14-21-СГ від 12.02.2021 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки», незаконністю вибуття земельної ділянки з державної власності, оскільки всупереч положенням статей 116, 118, 121 ЗК України управлінням затверджено проект землеустрою та передало у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2 га на території Губівської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства.

Прокурор надав суду відомості про те, що вказана особа раніше вже використала своє право на безоплатне отримання у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання.

Тобто у матеріалах справи містяться відомості щодо повторної передачі фізичній особі земельної ділянки, тоді як безоплатно у власність громадян у межах норм частини четвертої статті 116 ЗК України передача проводиться один раз по кожному виду використання.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що заступник керівника Знам`янської окружної прокуратури звернувся до суду з указаним позовом в інтересах держави.

У судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, провадження № 14-36цс19).

Згідно із пунктом 3 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Невиконання прокурором вимог щодо надання до суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 257 ЦПК України.

Захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб`єкти владних повноважень.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19), з метою, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставою для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Відтак, суд вважає, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Подібні правові висновки та їх обґрунтування містяться також у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 815/1567/16 (адміністративне провадження № К/9901/30797/18) та від 15 червня 2022 року у справі № 821/1798/17 (адміністративне провадження № К/9901/58281/18).

Частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) та від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21), який суди першої та апеляційної інстанцій застосували під час розгляду цієї справи.

У позовній заяві, заступник керівника Знам`янської окружної прокуратури зазначив, що спірна земельна ділянка належить до державної власності та розташована за межами населеного пункту на території колишньої Губівської сільської ради Компанїівського району, яка увійшла до Компаніївської селищної ради, а остання здійснює повноваження щодо розпорядження землями на вказаній території, тобто є тим органом, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

З огляду на те, що порушення інтересів держави у цій справі відбулося внаслідок прийняття ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області, яке є одним із відповідачів, незаконних рішень, прокурор звернувся до суду як самостійний позивач в інтересах держави.

Порушення інтересів держави полягає також у тому, що внаслідок незаконного розпорядження землею порушуються і суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства, і положення законодавства України щодо обов`язків органів влади та місцевого самоврядування діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом.

Недотримання такого порядку призводить до свавілля відповідних органів та знищення правового порядку у державі.

Подання позову прокурором за умови допущення порушень з боку органу державної влади є єдиним ефективним засобом захисту порушених інтересів держави та відновлення правопорядку.

У цьому випадку прокурор виступає не як альтернативний, а як єдиний можливий суб`єкт звернення до суду, забезпечуючи принцип рівності сторін у процесі шляхом здійснення представництва інтересів держави у суді та усунення виниклої невигідності у становищі між сторонами правовідносин.

Отже, у справі, що переглядається, заступник керівника Знам`янської окружної прокуратури належним чином обґрунтував підстави для представництва ним інтересів держави і подав позов із дотриманням вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Положеннями частин четвертої, п`ятої статті 56 ЦПК України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статуту позивача.

У цій справі судом встановлено, що спірна земельна ділянка належить до земель державної власності.

Крім того, звертаючись до суду із вказаним позовом, прокурор указав на необхідність захисту публічного, суспільного інтересу як інтересу державного.

Таким чином, звертаючись до суду із вказаним позовом й оскаржуючи наказ ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області, на підставі якого ОСОБА_4 набув безоплатно у власність спірну земельну ділянку, прокурор самостійно обґрунтував необхідність захисту інтересів держави щодо цієї земельної ділянки та згідно зі статтею 56 ЦПК України набув статусу позивача.

Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19), та у постановах Верховного Суду від 26 травня 2021 року в справі № 330/1621/16-ц (провадження № 61-13633св20), від 09 лютого 2023 року у справі № 483/2263/19 (провадження № 61-13973св21).

За таких обставин, суд першої інстанції внаслідок неправильного застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права, дійшов помилкового висновку про відсутність інтересу держави та необхідності його захисту, оскільки на час звернення до суду спірна земельна ділянка перебуває у приватній власності та в разі задоволення позову підлягатиме поверненню не в державну, а до комунальної власності.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що витребування на користь територіальної громади з володіння громадянина земельної ділянки буде непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, оскільки прокурором не доведено, що таке втручання не порушить справедливого балансу інтересів.

Проте, з такими висновами погодитись також не можна, з огляду на таке.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частинами першою та другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

Земля є унікальним обмеженим природним та базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться

у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення (частина четверта статті 116 ЗК України).

Згідно з пунктом «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 гектара.

Звернувшись до суду з позовом у цій справі, прокурор, діючи в інтересах держави та посилаючись на те, що спірна земельна ділянка вибула із земель сільськогосподарського призначення державної власності внаслідок незаконного повторного використання ОСОБА_4 права на безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання, просив сасувати наказ ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області, яким було надано відповідачу у власність земельн ділянку та витребувати останню на користь Компаніївської селищної ради у ОСОБА_2 , якій ОСОБА_4 відчужив земельну ділянку за договором купівлі-продажу, не маючи на це повноважень.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову взадоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19).

Главою 29 ЦК України визначено такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

ЦК України передбачені засади захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України) та від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений, як фактично, тобто повернення його у фактичне володіння, так і у власність цієї особи.

При цьому у випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні або поновленні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Матеріалами справи підтверджується, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області № 8-9875/15-20-СГ від 31.12.2020 затверджено документацію із землеустрою та передано безоплатно у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,9000 га (кадастровий номер - :02:001:0322) для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Нововасилівської селищної територіальної громади Мелітопольського району Запорізької області (том 1 а. с. 23-24).

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 12.02.2021 № 11-413/14-21-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер :02:000:5255, площею 2 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Губівської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області за межами населеного пункту (том 1 а. с. 43-44).

В наказі зазначено, що інформація про використане ОСОБА_1 право на одержання у власність земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Державному земельному кадастрі на території Кіровоградської області на дату видачі цього наказу не виявлена.

16.02.2021 ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності на спірну земельну ділянку, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (том 1 а. с. 29-31).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 253 від 25.02.2021, відповідач ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 спірну земельну ділянку (кадастровий номер :02:000:5255), що підтверджується копією договору купівлі-продажу, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності (том 1 а. с. 50-57).

З аналізу наданих сторонами доказів та встановлених судом обставин, вбачається, що ОСОБА_1 на час отримання у власність від Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області з спірної земельної ділянки вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок на території Запорізької області для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Нововасилівської селищної територіальної громади Мелітопольського району Запорізької області, тоді як положенням земельного законодавства передбачено, що громадяни мають право на набуття права власності на земельну ділянку із земель державної або комунальної власності шляхом їх безоплатної передачі лише один раз по кожному виду використання.

Таким чином, оскаржуваний наказ видано без встановлення та врахування відомостей про реалізацією особою права на набуття земельної ділянки відповідної категорії, а тому наявні підстави для визнання незаконним та його скасування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) наведено правовий висновок про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Подібні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 12 січня 2022 року в справі № 687/425/20 (провадження № 61-9430св21) та від 28 квітня 2022 року у справі № 676/196/20 (провадження № 61-18836св21).

З урахуванням наведеного, встановивши, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника держави, не з її волі, суд приходить до висновку, що наявні підстави для витребування земельної ділянки у ОСОБА_2 на підставі положень статі 388 ЦК України, адже такий спосіб захисту забезпечить відновлення порушених прав держави.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель сільськогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність вибуття цієї земельної ділянки з власності держави становить пропорційне втручання у право власності ТОВ «Зарус-Інвест» з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання.

За таких обставин, суд вважає, що втручання держави у право власності ОСОБА_2 є виправданим, оскільки порушення чітко визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом.

Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі.

Чинне законодавство надає відповідачці додаткові ефективні засоби юридичного захисту після ухвалення цього рішення, зокрема вона не позбавлена можливості відновити своє право шляхом пред`явлення вимоги до ОСОБА_4 , в якого придбала спірну ділянку, про відшкодування завданих їй збитків.

Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 483/2263/19 (провадження № 61-13973св21) та від 28 квітня 2022 року у справі № 676/196/20 (провадження № 61-18836св21).

Суд першої інстанції на викладене уваги не звернув та внаслідок неправильно наданої оцінки наявним у матеріалах справи доказам, неправильного застосування норм матерального права та порушення норм процесуального права, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

За таких обставин, апеляційна скарга заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Компаніївської селищної ради Кіровоградської області підлягає задоволенню, рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2022 року скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог першого заступника Знам`янської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Компаніївської селищної ради Кіровоградської області до ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу, витребування земельної ділянки.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог, в порядку розподілу судових витрат з ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Кіровогадської обласної прокуратури підлягає стягненню по 4 135 ((2481*2+2481*2*150%)/3) грн, з кожного, судового збору, понесених позивачем під час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Компаніївської селищної ради Кіровоградської області задовольнити.

Рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги першого заступника Знам`янської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Компаніївської селищної ради Кіровоградської області до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу, витребування земельної ділянкизадовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Кірвогардській області від 12.02.2021 № 11-413/14-21-СГ, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2 га, з кадастровим номером :02:000:5255 із земель сільськогосподарського призначення державної власності, для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Кіровоградської області Компаніївського району Губівської сільської ради за межами населеного пункту.

Витребувати у ОСОБА_2 на користь Компаніївської селищної ради земельну ділянку загальною площею 2 га в координатах, межах та конфігурації, що була передана наказом Головного управління Держгеокадастру в Кірвоградській області від 12.02.2021 № 11-413/14-21-СГ у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що розташована на території Компаніївської селищної ради (Губівська сільська рада Компаніївського району Кірвоградської області).

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області(), ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Кіровогадської обласної прокуратури () по 4 135 (чотири тисячі сто тридцять п`ять) грн з кожного судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21.04.2023.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді О. Л. Карпенко

О. І. Чельник