У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2023 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ковбасюк О.О.,

за участю секретаря судового засідання Довгалюк О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Кияниці Лілії Сергіївни, заінтересовані особи старший державний виконавець Кияниця Лілія Сергіївна, ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року скаржник ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва зі скаргою на дії Головного державного виконавця Дніпровського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального МЮ (м.Київ) Кияниці Л.С. щодо розрахунку заборгованості по аліментам.

В обґрунтування скарги вказав, що у Дніпровському відділі державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) знаходиться виконавче провадження НОМЕР_1, відкрите за заявою стягувача ОСОБА_3 на підставі виконавчого листа, виданого 03.05.2019 Подільським районним судом м. Києва по справі №758/4955/18 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 20.04.2018. 09.12.2022 скаржник отримав від Дніпровського ВДВС у м. Києві довідку-розрахунок від 26.09.2022, згідно якої його заборгованість по сплаті аліментів станом на 07.09.2022 становить 57095,63 грн. Оскільки рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.05.2022 скаржника було поновлено на посаді заступника начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання ГУНП в Київській області, яким визначений розмір середньомісячного грошового забезпечення у розмірі 17444,78 грн., скаржник вважає вірним скасувати довідку-розрахунок заборгованості по аліментам №605279104 від 26.09.2022, видану головним державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Кияницею Л.С., та перерахування (корегування) суми заборгованості по сплаті аліментів відповідно до середньомісячного грошового забезпечення заявника, зазначеного в рішенні Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.05.2022.Зазначає, що видана старшим державним виконавцем Дніпровського ВДВС у м. Києві Кияницею Л.С. довідка-розрахунок НОМЕР_1 від 26.09.2022 частково дублює довідку-розрахунок від 19.11.2021, що створює умови додаткового вирішення спору в суді щодо стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів скаржником.При цьому скаржник посилається на ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», де передбачено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів ДВС можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення її прав.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16.12.2022 скаргу передано за підсудністю на розгляд до Подільського районного суду м. Києва.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 24.01.2023 справу передано у провадження судді Ковбасюк О.О.

Ухвалою судді від 26.01.2023 скаргу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду від 21.02.2023 залучено до участі у справі в якості заінтересованої особи ОСОБА_2 , яка є стягувачем у виконавчому провадженні НОМЕР_1, в рамках якого подано дану скаргу до суду.

До початку розгляду скарги по суті до суду надійшли заперечення від представника особи, дії якої оскаржуються, в яких вона заперечила проти задоволення скарги та пояснила, що розрахунок заборгованості по ВП НОМЕР_2 станом на 07.09.2022 (повноліття дитини) був здійснений державним виконавцем в порядку п. 2 ст. 195 СК України (заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості), оскільки на час виникнення та розрахунку заборгованості у зазначений період скаржник не працював. Також наголосила, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.05.2022 по справі № 640/620/21, на яке посилається скаржник, суд визначив середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 208 193,44 грн., який відповідно до положення статті 235 Кодексу законів про працю України є відповідальністю роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування, а не заробітною платою в розумінні частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», а тому виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу, а тому, відповідно, визначений рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.05.2022 по справі № 640/620/21 розмір середньомісячного грошового забезпечення у розмірі 17444,78 грн. не може бути взятий державним виконавцем до уваги, оскільки суперечить вимогам виконавчого листа, виданого Подільським районним судом м. Києва 03.05.2019 року по справі № 758/4955/18 на утримання з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно.

У запереченні на скаргу стягувач (заінтересована особа) також заперечила проти задоволення скарги, оскільки неправомірність оскаржуваної дії головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Кияниці Л.С. не була підтверджена скаржником належними та допустимим доказами, нею спростовані всі обставини, на які посилається скаржник.

Зазначала, що заборгованість станом на 07.09.2022 по сплаті аліментів у розмірі 57095,63 грн. включає в себе заборгованість по сплаті аліментів, яка утворилась за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 у розмірі 37652,25 грн., яка у встановлені строки ОСОБА_1 не оскаржувалась, судами двох інстанцій (Подільського районного суду м. Києва та Київського апеляційного суду) в межах справи №758/16583/21 визнана як така, що нарахована правильно та законно, а тому у боржника відсутні правові підстави для скасування довідки-розрахунку заборгованості по сплаті аліментів від 26.09.2022 в частині нарахування розміру аліментів за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 у розмірі 37652,25 грн.

Крім того, у своїх запереченнях стягувач звертає увагу на те, що визначений рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.05.2022 по справі № 640/620/21 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 208 193,44 грн. в розумінні статті 235 Кодексу законів про працю України є відповідальністю роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування, а не заробітною платою в розумінні частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці». Отже, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу, у зв`язку з чим, відповідно, визначений рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.05.2022 по справі №640/620/21 розмір середньомісячного грошового забезпечення у розмірі 17444,78 грн. не може бути взятий до уваги, оскільки у виконавчому листі по справі №758/4955/18 чітко зазначено про стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, а у рішенні, на яке посилається скаржник, судом визначене грошове забезпечення з встановленої компенсації за вимушений прогул, а не за виконану роботу. Із зазначених підстав стягувач просила в задоволені скарги відмовити.

У судове засідання учасники процесу не з`явились, скаржник, стягувач подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, представник особи, дії якої оскаржуються, у судове засідання не з`явився.

У відповідності до ч.2 ст.450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Згідно з ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши матеріали скарги у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення скарги по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За змістом ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Судом встановлено, що на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 11.11.2018, ухваленого у цивільній справі № 758/4955/18за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, 03.05.2019 видано виконавчий лист, на підставі якого здійснюється примусове стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 20.04.2018.

Довідкою-розрахунком від 26.09.2022 Головним державним виконавцем Дніпровського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального МЮ (м. Київ) Кияниці Л.С. визначений розмір заборгованості по сплаті аліментів станом на 07.09.2022 за ВП НОМЕР_2, що становить 57095,63 грн.

Наказом ГУНП в Київській області від 03.12.2020 за № 333 о/с скаржника було звільнено зі служби, після чого ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з відповідним позовом про поновлення.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.05.2022, ухваленим у справі №640/620/21, скаржника було поновлено на посаді.

Оскільки у період з 01.01.2021 по 07.09.2022 (період виникнення заборгованості) скаржник не працював, державним виконавцем в порядку п. 2 ст. 195 СК України, відповідно до якого заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, було законно здійснено нарахування заборгованості по сплаті аліментів, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

У наданому скаржником рішенні Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.05.2022 по справі №640/620/21 визначений розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 208 193,44 грн.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати та в ст. 235 Кодексу законів про працю України є відповідальністю роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування, проте, не заробітною платою в розумінні ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої Генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

З огляду на зазначене, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Ураховуючи викладене, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 у справі №369/10046/18 (провадження № 61-9664ск19).

Також відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України №146 від 26.02.1993 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб» визначений перелік доходів, і серед зазначеного переліку відсутній такий вид заробітку, з якого державним виконавцем повинно було б здійснюватись утримання аліментів, як грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Згідно із ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Ураховуючи вищенаведене, суд прийшов до переконання, що скарга є необґрунтована та така, що не підлягає задоволенню, а здійснений розрахунок заборгованості по сплаті аліментів від 26.09.2022 НОМЕР_1 у розмірі 57095,63 грн. здійснений державним виконавцем у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та положень Сімейного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

На підставі наведеного, керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 258-261, 451 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Кияниці Лілії Сергіївни, заінтересовані особи старший державний виконавець Кияниця Лілія Сергіївна, ОСОБА_2 , відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга буде подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 10.04.2023.

СуддяО. О. Ковбасюк