Справа № 338/1112/19
Провадження № 22-ц/4808/569/23
Головуючий у 1 інстанції Куценко О. О.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.,

суддів: Мальцевої Є.Є., Томин О.О.

з участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Богородчанського районного суду від 09 березня 2023 року, у складі судді Куценка О.О., у справі за скаргою представника боржника ОСОБА_2 , який діє в інтересах заявника (боржника) ОСОБА_1 , на дії та рішення державного виконавця,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав до Богородчанського районного суду скаргу, в якій просив визнати дії, щодо винесення старшим державним виконавцем Богородчанського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Дидич І.П. постанови від 10 лютого 2023 року про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 судового збору у розмірі 5378,80 грн неправомірними та скасувати вказану постанову.

Зазначав, що постановою старшого державного виконавця Богородчанського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Дидич І.П. від 10 лютого 2023 року №338/1112/19 відкрито виконавче провадження згідно виконавчого листа виданого Богородчанським районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_1 судового збору у розмірі 5378,80 грн.

Вважав, що суддя Богородчанського районного суду Шишко О.А., який подав до відділу державної виконавчої служби заяву від 08 лютого 2023 року №25 про примусове виконання рішення, не є за ч.1,2,4 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» стягувачем, а тому державний виконавець не вправі був відкривати виконавче провадження.

Ухвалою Богородчанського районного суду від 09 березня 2023 року відмовлено в задоволенні скарги представника боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на дії та рішення державного виконавця.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 через систему «Електронний Суд» на ухвалу суду подав апеляційну скаргу.

Вважає ухвалу суду незаконною і необґрунтованою, такою, що прийнята з неправильним застосуванням норм законодавства.

За ч.ч. 1,2,4 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник, стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. За рішеннями про стягнення судового збору стягувачем є Державна судова адміністрація України.

Так, як суддя Богородчанського районного суду Шишко О.А., який подав до Богородчанського ВДВС заяву від 08.02.2023 № 25 «про примусове виконання рішення», не є стягувачем, тому виконавець не вправі був відповідно до ст. 19 Конституції України , п. 1 ч.1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» відкривати виконавче провадження.

Вважає незаконним і необґрунтованим посилання суду до абз. 25 спільного наказу Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України від 9 березня 2017 року N 2220/20/17- 17/5-08/1571- 3972/1-1905/17 «Про виконання судових рішень щодо стягнення судового збору, накладення штрафу (як засобу процесуального примусу)», як підставу відмови в задоволенні скарги представника боржника, оскільки такий лист не є Конституцією України чи законом.

Зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми ст. 6 Конституції України, ст. 19 Конституції України, ч.ч. 1,2,4 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження», п.1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», ч. 1 ст. 6. Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Просить ухвалу суду скасувати, прийняти нове судове рішення, яким скаргу на дії та рішення державного виконавця задоволити.

Апелянт та його представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином через систему «Електронний суд».

В.о. начальника Богородчанського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надіслав на адресу апеляційного суду заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що державний виконавець, який виконував виконавче провадження перебував у відпустці, а тому необхідний час для підготовки відзиву на апеляційну скаргу.

Колегія суддів вважає, що перебування державного виконавця у відпустці по 18.04.2023 року не дає підстав для висновку про неявку представника суб`єкта оскарження у судове засідання призначене на 20.04.2023 року з поважних причин.

Зважаючи на те, що учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, причини неявки колегія суддів приходить до висновку, що їх неявка, відповідно до положень ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий лист про стягнення судового збору на користь держави пред`явлено до виконання Богородчанським районним судом відповідно до вимог ст. 15 Закону України « Про виконавче провадження» у зв`язку з чим відсутні правові підстави для скасування прийнятої державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 10 лютого 2023 року до Богородчанського відділу ДВС надійшов супровідний лист Богородчанського районного суду № 25 від 08 лютого 2023 року, про направлення виконавчого листа від 11 червня 2020 року, №338/1112/19, виданого Богородчанським районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору у розмірі 5378, 80 грн, для виконання.

10 лютого 2023 року старшим державним виконавцем Богородчанського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Дидич І.П. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № АСВП: 71002617 про стягнення з ОСОБА_1 судового збору у розмірі 5378, 80 грн, яка направлена сторонам виконавчого провадження, а саме ОСОБА_1 та Державній судовій адміністрації.

Згідно зі ст.129-1 Конституції України та ст. 18 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ч. 2-4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Умови і порядок виконання судових рішень визначає Закон України «Про виконавче провадження». Відповідно до статті 1 закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання. У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення.

Виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо, зокрема виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону (п.6 ч.4 ст.4 Закону).

Згідно зі ст.15 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями про стягнення судового збору, про накладення штрафу (як засобу процесуального примусу) стягувачем є Державна судова адміністрація України.

У разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами.

Звертаючись зі скаргою на дії органу ДВС представник боржника обґрунтував свою вимогу про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, посилаючись на порушення вищенаведених норм ст.4 Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).

Норми статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» не зобов`язують державного виконавця, але надають органу державної виконавчої служби підстави для повернення виконавчого документи за обставин, які унеможливлюють виконання. В даному випадку державний виконавець не оцінив зміст виданого судом виконавчого листа як такий, що унеможливлює виконання стягнення коштів до державного бюджету.

Колегія суддів звертає увагу, що реквізити, зазначені у виконавчому документі/наказі (отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ, банк отримувача: Казначейство України, рахунок отримувача: UA0026001; код класифікації доходів бюджету: 22030106), є правильними станом на час видачі виконавчого листа та відкриття виконавчого провадження, є необхідними і достатніми для ідентифікації стягувача та дозволяють виконати зарахування коштів на відповідний рахунок державного бюджету, отже виконати рішення суду про стягнення судового збору до державного бюджету.

Одночасно колегія суддів звертає увагу на те, що боржник у скарзі не навів обґрунтування яким чином при відкритті виконавчого провадження порушені його права чи інтереси, враховуючи, що норми ст. 447 ЦПК України надають стороні виконавчого провадження право звернутися до суду із скаргою у випадку якщо рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права.

При цьому скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження в даному випадку не сприяє захисту інтересу скаржника, який би не суперечив меті судового провадження та загальнодержавним інтересам відповідно до норм ст.129-1 Конституції України, ч.2-4 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та ст. 18 ЦПК України.

Відповідно до норм ч. 4 ст. 19, ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» боржник, маючи на меті добросовісне виконання судового рішення, не позбавлений права самостійно виконати рішення та повідомити виконавцю про настання відповідних обставин. Скаржник/боржник не повідомив суду та не підтвердив доказами наміри добровільно/самостійно виконати рішення суду, тоді як обраний боржником спосіб не сприятиме виконанню рішення суду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для захисту прав боржника в обраний ним спосіб - шляхом скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

Доводи апеляційної скарги, про те, що до спірних правовідносин не можуть застосовуватись положення спільного листа Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України та Державної судової адміністрації України від 9 березня 2017 року відповідно № 2220/20/17-17, № 5-08/1571-3972, № 1-1905/17 «Про виконання судових рішень щодо стягнення судового збору, накладення штрафу (як засобу процесуального примусу)» колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, оскільки судом першої інстанції до спірних правовідносин правомірно застосовані норми Цивільного процесуального кодексу України та Закону України «Про виконавче провадження». Вказаний лист не є джерелом права, носить інформаційний характер, проте не суперечить законам. Тому посилання суду першої інстанції на такий лист у мотивувальній частині рішення не є підставою для зміни чи скасування ухвали.

З урахуванням викладеного та приймаючи до уваги обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку, що скарга представника ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, оскільки обставини на які посилається заявник не знайшли свого підтвердження.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, в основному .

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, то підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення, а Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 09 березня 2023 року без зміни.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Є.Є. Мальцева

О.О. Томин