Номер провадження 2/754/3703/23
Справа №754/7707/23
РІШЕННЯ

Іменем України

04 липня 2023 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - Галась І.А.

при секретарі - Париста А.

за участі позивача - ОСОБА_1

представників відповідача - ОСОБА_2 , Любаренка Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного музею архітектури та побуту України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Національного музею архітектури та побуту України, в якому просила: стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 серпня 2020 року по 25 серпня 2022 року в сумі 209923,69 грн.

В обґрунтовування своїх позовних вимог позивачка зазначає, що позивач ОСОБА_1 працювала в Національному Музеї народної архітектури та побуту України з 23.04.2012 року. З 04.05.2012 року наказом № 197 від 04.05.2012 року була призначена на посаду начальника відділу господарського забезпечення. 31.01.2019 року Наказом В.О. генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України ОСОБА_2 введено в дію новий штатний розпис з 01.01.2019 року згідно якого відділ господарського забезпечення було ліквідовано. 05.042019 року позивачку було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Не погодившись з наказом про звільнення, позивач звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про поновлення на роботі та стягнення заробітної платні за час вимушеного прогулу. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 серпня 2020 року позовні вимоги були задоволені. Суд визнав незаконним звільнення позивача з посади начальника відділу господарського забезпечення Національного музею архітектури та побуту України відповідно до наказу від 05.04.2019 року № 224-к «Про припинення трудового договору ». Позивача було поновлено на роботі та стягнуто з Національного музею архітектури та побуту України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 квітня 2019 року по 12 серпня 2020 включно у розмірі 103804, 42 грн. Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням відповідач направив апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважав незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянт просив апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити та вирішити питання судових витрат. Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 11 .02.2021 року , апеляційна скарга була задоволена. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року було скасовано та ухвалено по справі нове судове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного музею архітектури та побуту України, треті особи: Первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників архітектури та побуту України, Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості», про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було відмовлено. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року Постанова Київського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року була скасована, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Київського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року Апеляційна скарга Національного музею народної архітектури та побуту України була задоволена частково. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року було змінено. Мотивувальну частина рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 серпня 2020 року було викладено в іншій редакції. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2022 року відповідачу було відмовлено у відкритті провадження за касаційною скаргою Національного музею народної архітектури та побуту України на постанову Київського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Національного музею архітектури та побуту України, треті особи: Первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників архітектури та побуту України, Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Постановою державного виконавця Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Київ) від 02.02.2023 року (ВП 70898730) було відкрито виконавче провадження про поновлення Позивача на роботі на посаді начальнику відділу господарського забезпечення. 01.05.2023 року під час проведення виконавчих дій мені було вручено копію наказу № 78-А від 25.08.2022 року. Згідно Наказу Національного музею народної архітектури та побуту України № 78- А від 25.08.2022 року позивач була поновлена на роботі. Але , фактично позивача не було допущено до роботи у зв`язку з чим вона вимушена була звертатись до правоохоронних органів. Враховуючи ту обставину, що справа про поновлення на роботі розглядалась більше ніж 1 рік не з вини позивача, позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню середня заробітна платня за весь час вимушеного прогулу тобто з 13 серпня 2020 року по 25 серпня 2023 року. Згідно розрахункового листа Національного музею народної архітектури та побуту України, Позивачем за лютий 2019 року було нараховано 1599,75 грн. відпрацьовано 5 днів, в березні 2019 року 864,45 відпрацьовано 3 дні. Середньоденна сума заробітної плати Позивача становить 308,025 грн.: 1599,75 + 864,45= 2464,2 грн.; 2464,2 : 8=308,025 грн. Кількість робочих днів у розрахунковому періоді з 13.08.2020 року (з дня ухвалення рішення Деснянським районним судом м. Києва) становить: серпень 2020 року - 13 робочих днів, вересень 2020 - 22 робочий день, жовтень - 21 робочі дні, листопад 2020-21 робочий день, грудень 2020-22 робочих днів. Усього 99 робочих днів у 2020 році. Січень 2021 року -19 робочий день, лютий 2021 - 20 робочих днів, березень 2021 - 22 робочий день, квітень 2021 - 22 робочий день, травень 2020 - 18 робочих днів, червень - 20 робочих днів, липень 2020 -22 робочих днів, серпень 2021 року -21 робочих днів, вересень 2021 - 22 робочий день, жовтень 2021 - 20 робочих днів, листопад 2021-22 робочих днів, грудень 2021-22 робочих днів. Усього 250 робочих днів у 2021 році. Січень 2022року -19 робочий день, лютий 2022 - 20 робочих днів, березень 2022 - 22 робочий день, квітень 2022 - 20 робочий день, травень 2022 - 20 робочих днів, червень - 20 робочих днів, липень 2022 -21 робочих днів , серпень 2022 року -20 робочих днів, жовтень 2022 року - 22 робочих днів, листопад 2022-20 робочих днів, грудень 2021-22 робочих днів. Усього 249 робочих днів. Січень 2023року - 22 робочий день, лютий 2023 - 20 робочих днів, березень 2023 - 22 робочий день, квітень 2023 - 19 робочих днів. Усього 83 робочих дня. Усього за 2020- 2023 роки 681 робочій день. Таким чином, загальна сума заробітної плати за вимушений прогул позивача з 13.08.2020 року (з дати ухвалення судового рішення Деснянським районним судом м. Києва) по 01.05.2023 року (дати складання акту про виконання рішення суду) становить 209923,69 грн. (681 х308,025).

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 09 червня 2023 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін.

Відповідач скористався правом на подання відзиву та надав відзив 29 червня 2023 року, в якому просив відмовити в позові в повному обсязі та застосувати строки позовної давності до заявлених позивачем вимог.

Обґрунтовуючи відзив представник зазначив, що з 23.04.2012 року ОСОБА_1 працювала в Національному музеї народної архітектури та побуту України. З 04.05.2012 року ОСОБА_1 переведена на посаду начальника відділу господарського забезпечення. Наказом №21-А від 31.01.2019 року в.о. генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України ОСОБА_2 введено в дію новий штатний розпис, за яким посада Позивачки підлягала скороченню. 05.02.2019 року Позивачці було вручено попередження про скорочення, а також запропоновано всі вакантні на той момент посади. Серед 18 вакантних посад Позивачці було запропоновано і рівноцінну посаду начальника відділу, але протягом двох місяців Позивачка не надала згоду на своє переведення на іншу посаду. Оскільки у встановлений Законом строк Позивачка не надала згоду на переведення на іншу посаду, 05.04.2019 року в.о. генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України ОСОБА_2. видано наказ про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Не погоджуючись зі своїм звільненням, Позивачка звернулася з позовною заявою до суду. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року по справі № 754/6429/19 позовні вимоги задоволено, вирішено: визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу господарського забезпечення Національного музею народної архітектури та побуту України відповідно до наказу від 05 квітня 2019 року №224-К «Про припинення трудового договору ОСОБА_1 »; поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу господарського забезпечення Національного музею народної архітектури та побуту України; стягнути з Національного музею народної архітектури та побуту України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 квітня 2019 року по 12 серпня 2020 включно у розмірі 103 804,42 грн.; стягнути з Національного музею народної архітектури та побуту України на користь держави судовий збір у розмірі 1038,04 грн.; в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 допустити негайне виконання Рішення суду. Оскільки судом в частині поновлення на роботі було допущено негайне виконання Рішення суду, то наказом в.о. генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України ОСОБА_3. №505-к від 13.08.2020 року «Про поновлення ОСОБА_1 » було: скасовано наказ №224-К від 05 квітня 2019 року «Про припинення трудового договору ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу господарського забезпечення з 05.04.2019 року. Про наказ №505-К від 13.08.2020 року, яким скасовано наказ про звільнення та про поновлення ОСОБА_1 , позивачку було повідомлено відділом кадрів по телефону, лист-повідомлення про поновлення направлено поштою. Не зважаючи на свою обізнаність щодо негайного поновлення, ОСОБА_1 на роботу до музею не з`явилася, про причини неявки не повідомила. На момент поновлення Позивачки 13.08.2020 року в музеї діяли карантинні СОVID-19 заходи, введенні на підставі Постанови КМУ №641 від 22.07.2020 року «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2». ОСОБА_1 , 1957 року народження, а Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19», спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2 були запроваджені обмеження стосовно громадян, яким більше 60 років, оскільки, згідно Роз`яснень Кабінету Міністрів України від 07 квітня 20920 року: «Люди поважного віку є в групі підвищеного ризику». Через дію карантинних обмежень та відсутність інформації про стан здоров`я ОСОБА_1 наказом в.о. генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України ОСОБА_3. видано наказ №506-К від 13.08.2020 року «Про оголошення простою у зв`язку з продовженням на території України карантину», яким було оголошено ОСОБА_1 простій з 13.08.2020 року. Під час простою виплачується заробітна плата. Тому Національним музеєм народної архітектури та побуту України відповідно до розрахункових листів за 2020 рік під час простою ОСОБА_1 нарахована та виплачена заробітна плата: 2522,40 гривень заробітної плати в серпні 2020 року; 4204 гривень заробітної плати в вересні 2020 року; 4204 гривень заробітної плати в жовтні 2020 року; 492 гривні заробітної плати в листопаді 2020 року. ОСОБА_1 була виведена з простою та допущена до роботи наказом генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України ОСОБА_2. №728-к від 30.10.2020 року «Про припинення простою», яким припинено простій ОСОБА_1 з 02.11.2020 року. Про наказ про припинення простою ОСОБА_1 було повідомлено відділом кадрів по телефону, копію наказу направлено поштою. Після завершення простою ОСОБА_1 на роботу не з`являлася, про причини своєї неявки відділ кадрів не повідомляла, з 02.11.2020 року в табелі робочого часу ОСОБА_1 ставилось НЗ. Постановою Київського апеляційного суду 11 лютого 2021 року по справі №754/6429/19 рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове Рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю. Постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року по справі №754/6429/19 у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року скасовано, справу №754/6429/19 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Київського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року апеляційну скаргу Національного музею народної архітектури та побуту України задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року змінено у викладенні мотивувальної частини. В іншій частині (в частині негайного виконання поновлення) Рішення суду залишено без змін. 25.08.2022 року генеральним директором Національного музею народної архітектури та побуту України ОСОБА_2 видано наказ № 78-А «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », яким поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника господарського забезпечення Національного музею народної архітектури та побуту України з 05 квітня 2019 року. Копію наказу №78-А від 28.08.2022 року із супровідним листом було направлено позивачці. Наказом №78-А від 25.08.2022 року відбулося повторне виконання поновлення на виконання Постанови Київського апеляційного суду від 25.08.2022 року без скасування наказу №505-К від 13.08.2020 року «Про поновлення ОСОБА_1 ». Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Національного музею народної архітектури та побуту України на Постанову Київського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року у справі №754/6429/19 за позовом ОСОБА_1 до Національного музею народної архітектури та побуту України. 09 листопада 2022 року, після отримання Ухвали Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року по справі №754/6429/19, Національний музей народної архітектури та побуту України виплатив ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 квітня 2019 року по 12 серпня 2020 року включно у розмірі 103 804,42 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 745, № 746, № 747, № 748. Не зважаючи на те, що ОСОБА_1 була поновлена на роботі наказом в.о. генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України ОСОБА_3. № 505-К від 13.08.2020 року «Про поновлення ОСОБА_1 », а також отримала на свій зарплатний рахунок кошти (виплачені 09.11.2022 року), остання жодного дня не вийшла на роботу до музею, про причини своєї неявки не повідомляла. Позивачка особисто була присутня на судових засіданнях, де проголошувалося Рішення суду та Постанова суду, якими її було поновлено. Суд в залі судового засідання під запис роз`яснював Позивачці, що її поновлено негайно і вона має приступати до роботи, однак Позивачка на роботу не з`являлася роками. Стало очевидним, що Позивачку не цікавить поновлення на роботі, її цікавить тільки стягнення державних коштів з Державного бюджету.

Через тривалу відсутність на робочому місці з 13.08.2020 року без поважних причин та без повідомлення про причини своєї відсутності (відсутність на робочому місці понад 28 місяців), 28.12.2022 року наказом генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України ОСОБА_2. «Про припинення трудового договору» було припинено трудовий договір з ОСОБА_1 з 30.12.2022 року на підставі відсутності на роботі та інформації про причини своєї відсутності понад чотири місяці, згідно п. 8-3 ст. 36 КЗпП України. Слід зауважити, що відділом кадрів музею Позивачці неодноразово направлялися запити щодо причини її відсутності на роботі в музеї. Після розірвання трудового договору Позивачці нарахована та виплачена компенсація за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за період з 05.04.2019 року до 30.12.2022 року. Копію наказу про звільнення із супровідним листом було направлено Позивачці 30.12.2022 року рекомендованим листом №306/1. Отримавши наказ про своє звільнення, ОСОБА_1 27.01.2023 року звертається до Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції з вимогами про стягнення коштів та поновлення на роботі згідно рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року по справі № 754/6429/19, вводячи виконавчу службу в оману і стверджуючи, що їй не виплатили кошти та не поновили на роботі. Двома Постановами від 02.02.2023 року Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито два виконавчих провадження № 70898730 та №70899388 про стягнення 103 804,42 грн. та поновлення на роботі. 01.05.2023 року актом державного виконавця встановлено, що рішення суду по справі №754/6429/19 виконано фактично в повному обсязі ще до відкриття виконавчого провадження. 04.05.2023 року, перевіривши всі обставини, державним виконавцем Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Куц Ольгою Валеріївною винесено дві Постанови №70898730 та №70899388 про закриття виконавчих проваджень у зв`язку з тим, що Рішення по справі №754/6429/19 виконано фактично в повному обсязі до відкриття виконавчих проваджень.

Протягом судового розгляду справи позивач вимоги позову підтримала, додатково повідомила що до 01 травня 2023 року не приходила на роботу тому що вважала, що її поновлення має відбутися за участь державного виконавця. Крім того, вона мала поважні причини для неявки - не перебувала в Києві протягом тривалого часу через сімейні обставини (хвороба і смерть матері). Також в судовому засіданні позивачем подано відповідь на відзив.

Представники Національного музею архітектури та побуту України проти задоволення вимог позову заперечували в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Додатково представники пояснили, що рішення суду було виконано Національним музеєм архітектури та побуту України в добровільному порядку до відкриття виконавчих проваджень.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 05.04.2019 року в.о. генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України ОСОБА_2. видано наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу господарського забезпечення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року по справі № 754/6429/19 позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені: визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу господарського забезпечення Національного музею народної архітектури та побуту України відповідно до наказу від 05 квітня 2019 року №224-К «Про припинення трудового договору ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу господарського забезпечення Національного музею народної архітектури та побуту України; стягнуто з Національного музею народної архітектури та побуту України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 квітня 2019 року по 12 серпня 2020 включно у розмірі 103 804,42 грн.; стягнуто з Національного музею народної архітектури та побуту України на користь держави судовий збір у розмірі 1038,04 грн.; в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 допустити негайне виконання Рішення суду.

Наказом в.о. генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України ОСОБА_3. №505-к від 13.08.2020 року «Про поновлення ОСОБА_1 » було: скасовано наказ №224-К від 05 квітня 2019 року «Про припинення трудового договору ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу господарського забезпечення з 05.04.2019 року.

Про наказ №505-К від 13.08.2020 року ОСОБА_1 було повідомлено лист-повідомлення про поновлення направлено поштою. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення лист отримано позивачем 18.08.2020 року.

Наказом в.о. генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України ОСОБА_3. №506-К від 13.08.2020 року «Про оголошення простою у зв`язку з продовженням на території України карантину», яким було оголошено ОСОБА_1 простій з 13.08.2020 року по 30 жовтня 2020 року.

Національним музеєм народної архітектури та побуту України відповідно до розрахункових листів за 2020 рік під час простою ОСОБА_1 нарахована та виплачена заробітна плата: 2522,40 гривень заробітної плати в серпні 2020 року; 4204 гривень заробітної плати в вересні 2020 року; 4204 гривень заробітної плати в жовтні 2020 року; 492 гривні заробітної плати в листопаді 2020 року.

ОСОБА_1 було припинено простій з 02 листопада 2020 року наказом генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України ОСОБА_2. №728-к від 30.10.2020 року «Про припинення простою». Повідомлення № 9 про припинення простою направлено позивачу 30.10.2020 року.

Постановою Київського апеляційного суду 11 лютого 2021 року по справі №754/6429/19 рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове Рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року по справі №754/6429/19 у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року скасовано, справу №754/6429/19 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року апеляційну скаргу Національного музею народної архітектури та побуту України задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року змінено у викладенні мотивувальної частини. В іншій частині (в частині негайного виконання поновлення) Рішення суду залишено без змін.

25.08.2022 року генеральним директором Національного музею народної архітектури та побуту України ОСОБА_2 видано наказ № 78-А «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », яким поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника господарського забезпечення Національного музею народної архітектури та побуту України з 05 квітня 2019 року.

Копію наказу №78-А від 25.08.2022 року із супровідним листом було направлено позивачці 26.08.2022 року з описом вкладення.

Наказом № 706-к від 28.12.2022 року генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України ОСОБА_2. «Про припинення трудового договору» було припинено трудовий договір з ОСОБА_1 з 30.12.2022 року на підставі відсутності на роботі та інформації про причини своєї відсутності понад чотири місяці, згідно п. 8-3 ст. 36 КЗпП України. Копія наказу направлена позивачу 30.12.2022 року.

На час розгляду справи даний наказ не скасовано.

Постановами від 02.02.2023 року Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито два виконавчих провадження № 70898730 та № 70899388 про стягнення 103804,42 грн. та поновлення на роботі.

01.05.2023 року актом державного виконавця встановлено, що рішення суду по справі №754/6429/19 виконано фактично в повному обсязі ще до відкриття виконавчого провадження.

04.05.2023 року державним виконавцем Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Куц Ольгою Валеріївною винесено дві Постанови №70898730 та №70899388 про закриття виконавчих проваджень у зв`язку з тим, що Рішення по справі №754/6429/19 виконано фактично в повному обсязі до відкриття виконавчих проваджень.

Протягом судового розгляду справи було встановлено, що позивач ОСОБА_1 на робоче місце до Національного музею народної архітектури та побуту України не з`являлась до 01 травня 2023 року та обліковувалася в табелі робочого часу як НЗ. Дані обставина було підтверджена як представниками відповідача так і особисто позивачкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити, чи порушив відповідач право позивача на отримання винагороди за свою працю.

Крім того, статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, поняття «майно» (possessions) може означати «існуюче майно» (existing possessions) або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (див., зокрема, згадане вище рішення у справі «Компанія «Пайн Веллі Девелопментс» та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments and Others v. Ireland), п. 51; рішення у справі «Прессос Компанія Нав`єра» та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium) від 20 листопада 1995 року, серія A, № 332, с. 21, п.31).

Отже, питання яке також потребує вирішення у цій справі полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею першою Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною першою та другою статті 94 Кодексу законів про працю України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно із частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Системний аналіз і тлумачення приписів статті 235 КЗпП України дозволяє окреслити випадки, у яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника.

При цьому вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії або бездіяльність роботодавця.

Отже, вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню.

Верховний Суд наголосив, що оплата вимушеного прогулу в установлених указаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю.

Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 646/3282/17 (постанова від 19.10.2021) слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах.

Відповідно до висновків, викладених в Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року по справі №369/10046/18, суд встановив, що Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. У такому випадку вимога про оплату вимушеного прогулу незаконно звільненого працівника є спором про оплату праці, тому при його вирішенні підлягають застосуванню положення частини другої статті 233 КЗпП України.

Відповідно до статті 14 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати № 95, якщо є потреба, то має бути вжито ефективних заходів, щоб у зручний і легко зрозумілий спосіб інформувати працівників: a) про умови нарахування належної їм заробітної плати до того, як вони стануть на роботу, і щоразу, коли ці умови змінюватимуться; b) під час кожної виплати - про складові елементи заробітної плати за кожен період, такою мірою, якою ці елементи можуть змінюватися.

Отже, виходячи з наведено суд не встановив наявність вини роботодавця у тому, що позивач ОСОБА_1 не здійснювала свої трудові функції на посаді начальника господарського забезпечення Національного музею народної архітектури та побуту України з часу її поновлення на роботі наказами Національного музею народної архітектури та побуту України № 505-к від 13.08.2020 року «Про поновлення ОСОБА_1 » було: скасовано наказ №224-К від 05 квітня 2019 року «Про припинення трудового договору ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу господарського забезпечення з 05.04.2019 року та № 706-к від 28.12.2022 року генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України ОСОБА_2 «Про припинення трудового договору» було припинено трудовий договір з ОСОБА_1 з 30.12.2022 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин строків позовної давності передбачених ст. 233 КЗпП України.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою не наведено достатньо доказів на підтвердження перебування позивача саме у вимушеному прогулі з вини роботодавця.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Національного музею архітектури та побуту України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогул залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 07 липня 2023 року.

Суддя: