Справа № 344/1241/23
Провадження № 2-о/344/106/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Татарінової О.А.

секретаря Кондратів Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Адміністрація Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, заінтересована особа Адміністрація Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту, що має юридичне значення. Заяву обґрунтовує тим, що у ОСОБА_1 спільно із ОСОБА_2 народилося троє дітей: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ); ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ); ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03.12.2018 року у справі №344/15348/17 місце проживання дітей було визначено із Заявником. 24.02.2022 року указом Президента України №64/2022, внаслідок збройної агресії російської федерації, на усій території України було введено правовий режим воєнного стану, а указом Президента України №69/2022, було оголошено проведення загальної мобілізації.

Заявником зазначається, що перелік обставин, за наявності яких військовозобов"язані особи не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, закріплені у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Так, відповідно до вищевказаного закону, однією із таких обставин є самостійне виховання військовозобов"язаною особою дитини (дітей) віком до 18 років. Зазначає, що чинне законодавство України не містить переліку документів, які б підтверджували вказану обставину. З огляду на вказане, ОСОБА_1 , з метою підтвердження свого права на звільнення від призову на військову службу під час мобілізації та на безперешкодний перетин державного кордону України під час дії правового режиму воєнного стану, задля забезпечення дітям лікування та здійснення інших оздоровчих заходів за кордоном, змушений звернутися до Суду з заявою про встановлення факту самостійного виховання ним його двох неповнолітніх дітей а саме: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Станом на момент подання цієї заяви, на усій території України діє правовий режим воєнного стану та проводиться загальна мобілізація.

Заявник у заяві зазначає, що він просить встановити факт, який має прямий вплив на його права; іншого порядку встановлення вказаного факту чи отримання документа, який його підтверджує, чинним законодавством України не передбачено; спір про право відсутній. Враховуючи наведене просить суд встановити факт самостійного виховання ОСОБА_1 двох дітей віком до 18 років: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

22.02.2023 року заінтересованою особою - начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 подано до суду письмові пояснення, з яких вбачається, що заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме самостійного виховання ним двох неповнолітніх дітей, з метою підтвердження права на звільнення (відстрочку) від призову на військову службу під час мобілізації та на перетин державного кордону України під час дії правового режиму воєнного стану. ІНФОРМАЦІЯ_5 залучено по справі як заінтересовану особу. В порушення Правил військового обліку ОСОБА_1 на військовий облік в ІНФОРМАЦІЯ_5 не став. Заявником не підтверджено статус "військовозобов"язаного", зокрема не додано копії військово-облікового документа (військового квитка або тимчасового посвідчення військовозобов"язаного), не зазначено чи проходив в будь-яких територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки військово-лікарську комісію і підлягає призову на військову службу під час мобілізації за станом здоров"я (в матеріалах відсутня довідка військово-лікарської комісії). Зазначене має вагоме значення оскільки до постановки на військовий облік і у випадку визнання заявника військово-лікарською комісією непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку військовозобов"язаному відстрочка від призову не надається.

Заявником у поданій заяві не доведено відсутність спілкування матері з дітьми. Останнє ж може бути розцінене як участь у вихованні дітей. Факт відсутності участі батька або матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. Оскільки ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав щодо своїх доньок, діти не відібрані від матері, а тому остання зобов`язання виконувати обов?язки, які покладаються на неї, як на матір, вимогами законодавства України, а тому за вказаних обставин не можна вважати, що заявник є особою, яка самостійно виховує дітей. Посилання Заявника на той факт, що матір дітей перебуває за межами території України, не заслуговує на увагу, оскільки вказаний факт не звільняє матір неповнолітніх дітей від обов"язку їх виховання.

У випадку прийняття Судом рішення про встановлення факту самостійного виховання дітей заявником з метою оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації виникає спір про право. На підставі викладеного просить суд у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.

В судовому засіданні заявник та його представник заяву підтримали з підстав наведених у ній, просили заяву задовольнити.

В судовому засіданні представник заінтересованої особи - Адміністрації Державної прикордонної служби України просила суд відмовити у задоволенні заяви.

Представник заінтересованої особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 в судове засідання не з`явився, у письмових поясненнях зазначив, що просить провести розгляд справи у його відсутності.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні суду пояснила, що вона є нянею ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Неповнолітні діти проживають з батьком. Леонід організовує їх життя з 2018 року, займається навчанням, вихованням. Маму дітей не бачила, відомо, що вона за кордоном.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні суду пояснила, що до одруження проживала з батьком та сестрами. Протягом останніх п`яти років вона маму не бачила. З мамою спілкується в телефонному режимі. Їй не відомо про спілкування сестер з мамою.

Коли вона проживала разом із сестрами, то вони спілкувались із мамою в телефонному режимі.

Вислухавши пояснення заявника та його представника, представника заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Із копії свідоцтва про народження, виданого повторно, Серія НОМЕР_1 від 04.04.2019 року, вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_6 народилась ОСОБА_3 , батьками якої зазначені: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . (а.с.9).

Згідно копії свідоцтва про народження, виданого повторно, Серія НОМЕР_2 від 04.04.2019 року, вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_7 народилась ОСОБА_4 , батьками якої зазначені: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . (а.с.8).

Згідно копії рішення Івано-Франківського міського суду від 03.12.2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.10-11).

08.11.2018 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області видано судовий наказ відповідно до якого вирішено стягувати з ОСОБА_2 , аліменти в користь ОСОБА_1 , на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 щомісячно в розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ОСОБА_9 повноліття. Стягнення аліментів розпочато з 23.10.2018 року.

Із копії розрахунку із сплати аліментів, згідно судового наказу №344/17212/18 від 08.11.2018 року, виданого Івано-Франківським міським судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вбачається, що сума заборгованості по сплаті аліментів станом на 01.01.2023 року становить 36 770,68 грн.

Як вбачається із копії довідки від 25.01.2023 року №01-46/09 виданої заступником директора «Католицький ліцей святого Василія Великого» ОСОБА_3 дійсно навчається у 9-В класі Івано-Франківського приватного ліцею «Католицький ліцей святого Василія Великого» (а.с.57).

З копії довідки від 25.01.2023 року №01-46/08 виданої заступником директора «Католицький ліцей святого Василія Великого» ОСОБА_4 дійсно навчається у 5-Б класі Івано-Франківського приватного ліцею «Католицький ліцей святого Василія Великого» (а.с.58).

Згідно листа першого заступника Голови Державної прикордонної служби України Нікіфоренка В. вбачається, що обмеження у праві виїзду не застосовується стосовно громадян України - жінок та чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) він 18 років. Крім того, законодавством України встановлено правовий зв"язок, що передбачає взаємні права та обов"язки між батьками та дитиною, розірвати такий зв"язок можливо лише в судовому порядку. У свою чергу розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини не доводять факту відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують факт самостійного виховання дитини. Повноваження стосовно надання громадянам дозволу на перетинання державного кордону надані службовим особам Державної прикордонної служби України, які несуть службу в пунктах пропуску через державний кордон України. Адміністрація Держприкордонслужби не формує державну політику питань виїзду за кордон громадян України в умовах дії на території України правового режиму воєнного стану і її листи не встановлюють норм прав, а носять виключно інформаційний характер.

13 лютого 2023 року заступником начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_9 » (тип А) з персоналу відділу прикордонної служби «Порубне» Майковською О. винесено рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року №389-VIII, Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», а також пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», громадянина України ОСОБА_11 обмежено у праві виїзду з України за відсутністю підстав на право перетинання Державного кордону під час воєнного стану (а.с.56).

Як вбачається із службової записки начальника Головного центру обробки спеціальної інформації полковника ОСОБА_12 від 24.02.2023 року згідно Бази даних інформації щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України у період з 03.12.2018 року по 22.02.2023 року громадянкою України ОСОБА_2 , востаннє ОСОБА_13 перетнула кордон 20.08.2020 року виїхавши з України через пункт пропуску Львів (а.с.73).

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з частинами першою, другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19, від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено право кожної особи звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1 частини першої цієї статті).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

У справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила про таке: «33. Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. 34. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, - закриває провадження у ній.»

Визначаючи, чи пов`язується з встановлення зазначеного факту виникнення у заявника певних цивільних прав та обов`язків, Суд застосовує положення статті 1 ЦК України. За змістом частини першої статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям.

Відповідно у порядку цивільного судочинства, за загальним правилом, не підлягають вирішенню спори (розгляду заяви), що виникають не з цивільних, земельних, трудових, сімейних або житлових правовідносин.

Усі інші спори, що виникають у публічно-правових відносинах за участю осіб, підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства виключно у тих випадках, коли безпосередньою нормою процесуального права визначено, що вирішення такого спору належить здійснювати саме в порядку цивільного судочинства.

Вимоги ОСОБА_1 пов`язані з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу, зокрема встановлення факту самостійного виховання ним двох дітей віком до 18 років, та відповідно звільнення його від призову на військову службу під час мобілізації та на безперешкодний перетин державного кордону України під час дії правового режиму воєнного стану. Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами, а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Отже, суд враховує правову мету звернення заявника до суду, яка полягає у підтвердженні його певного соціального статусу. Такий статус має правове значення виключно у публічно-правових відносинах.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 22.03.2023 року по справі № 290/289/22-ц провадження № 61-13369св22 зазначив, що врахувуючи визначені законом завдання цивільного судочинства, визнає недопустимим ініціювання судового провадження у порядку цивільного судочинства з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у провадженні у порядку адміністративного судочинства, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим.

З урахуванням наведеного, вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання двох дітей віком до 18 років: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.

За таких обставин необхідно закрити провадження у справі, оскільки цей спір підлягає розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.

Аналогічні по суті висновки викладені у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі № 539/4118/19.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи те, що вимоги ОСОБА_1 підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства, провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Адміністрація Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту, що має юридичне значення слід закрити.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 255, 294, 296,315 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Адміністрація Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту, що має юридичне значення закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського Апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя О.А.Татарінова