03.07.2023 Справа № 363/560/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2023 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Котлярової І.Ю.,

за участі секретаря - Тищенко К.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати та інших виплат при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Вишгородського районного суду Київської області із даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона працювала в кафе «Два Гуся» по АДРЕСА_1 , кухарем з 01.10.2019 року по 04.01.2021 року з оплатою праці згідно законодавства України, що підтверджується записом у її трудовій книжці НОМЕР_1 . Щомісячно, відповідно до умов трудового договору, укладеного в усній формі, відповідач здійснював позивачу нарахування сум заробітної плати, та лише за наявності коштів - виплачував її. Так, починаючи з першого січня 2020 року фактична виплата заробітної плати позивача не здійснювалась. Декілька місяців - березень, квітень, травень, червень та грудень 2020 року, за вказівкою представників відповідача, позивач вимушена була не виходити на роботу з причини карантинних обмежень запроваджених урядом, і у цей період заробітна плата не нараховувалась, страхові внески у пенсійний фонд, відповідно, не здійснювались. Згідно довідки від 28.01.2021 року № 1318, яка була надана позивачу за місцем роботи, за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року відповідачем було нараховано, але не виплачено заробітної плати на суму 28 456,75 грн., тобто більше року позивач не отримувала належних їй коштів за виконану роботу. На початку січня 2021 року представниця відповідача повідомила, що кафе, де позивач працювала, припиняє свою діяльність та її звільнено за згодою сторін. Після цього, 28.01.2021 року позивачу передали трудову книжку із записом у ній про її звільнення: «04.01.2021 року за ст.36 п.1 КЗпП України «За згодою сторін» на підставі наказу № 040121 від 04.01.2021 року», однак зазначила, що вона своєї згоди на звільнення не надавала, із заявою про звільнення не зверталась. Відповідач рішення щодо її звільнення прийняв одноосібно, на власний розсуд. Позивач вказала, що відповідач прийнявши одноосібно рішення щодо її звільнення, припустився грубої помилки, щодо підстави її звільнення, бо насправді то була ініціатива роботодавця, що передбачено п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю «Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників». В такому разі, як передбачено ч. 1 ст. 49-2 КЗпП, про її звільнення повинні були персонально попередити не менш, як за два місяці, чого зроблено не було. Також, наслідком цих помилкових підстав її звільнення, її позбавили права на вихідну допомогу, у розмірі не менше середнього місячного заробітку, а відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, сума допомоги має становити 5 150,00 гривень. Крім того, зазначила, що частинами 1,2 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А І групи. Позивачем не використана відпустка тривалістю 24 дні за перший трудовий рік та 6 днів останнього трудового року, що згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.95 р. № 100, відповідно грошова компенсація має становити 2404,50 гривень. Однак відповідач, у день звільнення позивача 04.01.2021 року, в порушення норм законодавства, ані виплати заборгованості по заробітній платі, ані інших виплат, передбачених законодавством, і навіть письмового повідомлення про належні позивачу виплати, не здійснив. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 23 робочих дні, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 5640,47 гривень. Також позивача зазначила, що їй завдана моральна шкода, що обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення її законного права на заробітну плату та інших виплат, приниженням честі, гідності, ігноруванням її прав, втратою у зв`язку з цим престижу та ділової репутації серед знайомих, друзів та родичів. Тому вважає, що незаконними діями відповідача завдано їй моральну шкоду, яку позивач оцінюю у 25 000,00 гривень. На підставі викладеного звернулася до суду та просила скасувати наказ № 040121 від 04.01.2021 року ФОП ОСОБА_2 та зобов`язати останнього винести новий щодо звільнення позивача, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП (звільнення з ініціативи роботодавця); стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року в сумі 28 456,75 гривень; стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь компенсацію за невикористану відпустку при звільненні в сумі 2 404,50 гривень; стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь вихідну допомогу при звільненні у розмірі 5 150,00 гривень; стягнути з ФОП ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки в розрахунку у розмірі 5 640,47 гривень; стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь компенсацію за моральну шкоду у розмірі 25 000,00 гривень.

09.02.2021 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області по справі було відкрито провадження та призначено до підготовчого судового засідання.

05.07.2021 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

25.08.2022 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області провадження у справі зупинено та по справі було призначено почеркознавчу експертизу, провадження якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

06.10.2022 року до суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло клопотання експертів про надання додаткових матеріалів, у зв`язку із чим матеріали справи повернуто до суду, а проведення експертизи призупинено.

11.10.2022 року Вишгородським районним судом Київської області зазначене клопотання експерта було направлено сторонам для відома та виконання, та зобов`язано надати до суду затребувані в клопотанні експерта документи в строк до 01.11.2022 року.

20.10.2022 року на адресу суду повернулося поштове зворотнє повідомлення, яке свідчить про отримання копії клопотання експертів позивачем, однак, затребуваних у клопотанні експертів документів на адресу суду надано не було. У зв`язку з чим судом повторно було направлено матеріали цивільної справи № 363/560/21 для продовження проведення судової почеркознавчої експертизи, за наявними у ній документами.

В подальшому до суду неодноразово від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надходили листи, в яких повідомлялося про необхідність здійснення оплати вартості судової-почеркознавчої експертизи, а також рахунки на їх оплату, які були направлені позивачу та отримані останньою, про що свідчать зворотні поштові повідомлення, однак оплату не здійснено.

04.04.2023 року до суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов лист, в якому повідомлено, що станом на 15.03.2023 року відомості щодо оплати вартості експертизи в бухгалтерії відсутні. Матеріали справи було повернуто до суду разом з клопотанням від 10.01.2023 року.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 05.04.2023 року провадження у справі було поновлено.

Позивач в судове засідання не з`явилася, будучи присутньою у судовому засіданні позовні вимоги підтримувала та просила їх задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач у судове засідання не з`явився, подав до суду відзив в якому зазначив, що позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. Позивач у позовній заяві безпідставно та необґрунтовано зазначає, що трудові відносини з відповідачем виникли на підставі усного трудового договору, однак дані твердження не відповідають дійсності. Трудові відносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі трудового договору № 3000919К від 01.10.2019 року, а тому твердження позивача в частині виникнення трудових відносин на підставі усного договору не відповідає дійсності і спрямоване на введення суду в оману. Позивач у позовній заяві зазначає, що відповідач не виплачував позивачу заробітну плату у період з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року, тобто цілий рік. Відповідач зазначив, що досить дивним є факт, що позивач ходив на роботу цілий рік, але не отримував заробітну плату та не піднімав це питання раніше, а лише дане питання виникло у позивача на наступний місяць після звільнення. Відповідач виплатив позивачу заробітну плату, що підтверджується відповідними розрахунковими-платіжними відомостями за 2020 рік, в яких міститься підпис позивача про отримання заробітної плати. В період запровадження карантину позивач 16.03.2020 року подала відповідачу заяву про надання неоплачуваної відпустки, яка відповідачем була задоволена і позивач в період з 16.04.2020 року по 30.06.2020 року перебувала у неоплачуваній відпустці у зв`язку із призупиненням господарської діяльності відповідача на період запровадження сурових карантинних заходів, що спростовує твердження позивача в частині невиплати заробітної плати за період з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року. Відповідач заперечує щодо тверджень позивача в частині незаконності наказу № 040121 від 04.01.2021 року про звільнення позивача з роботи за згодою сторін. 04.01.2021 року позивач, яка працювала у відповідача на посаді кухаря не з`явилася на своє робоче місце, про що відповідачем складено було акт відсутності працівника на робочому місці. У телефонному режимі позивач повідомила відповідача про не бажання працювати та почала вимагати повернути її трудову книжку. Відповідач запропонував позивачу все ж таки з`явитися на робоче місце та вирішити це питання мирним шляхом. Лише о 16:00 год. позивач з`явилася на своє робоче місце, проте не надала жодних доказів поважності її відсутності на робочому місці. Враховуючи відсутність будь-яких доказів поважності не виходу позивача на робоче місце наказом № 01040121 від 04.01.2021 позивач була звільнена на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП (прогул). Однак, з метою мирного вирішення питання, відповідач пішов на зустріч позивачу та наказом № 040121 від 04.01.2021 року скасував наказ № 01040121 від 04.01.2021 про звільнення позивача з роботи на підставі прогулу та звільнив позивача за згодою сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП). Отже, оскарження позивачем наказу № 040121 від 04.01.2021 року на скасування його в судовому порядку призведе до набуття чинності наказу № 01040121 від 04.02.2021 року яким позивача звільнено у зв`язку із прогулом. Позивач не надала суду жодних доказів щодо наявності душевних моральних страждань, їх розміру, які могли б визначити розмір моральної шкоди. Матеріали справи також не містять причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та розміром моральної шкоди, яку позивач просить суд стягнути з відповідача. Також, зазначив, що позивач пропустила строк звернення до суду з даним позовом. У зв`язку із чим, у задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі. У разі наявності підстав для задоволення позову, заявляє про пропуск строку, визначеного ст. 233 КЗпП, що є окремою підставою для відмови у позові.

В свою чергу позивачем до суду було подано відповідь на відзив, в якому зазначила, що й далі стверджує, що трудові відносини з відповідачем виникли на підставі усного трудового договору, оскільки письмовий договір позивач не підписувала, а у документі, який відповідач додає до відзиву та називає «Договір № 300019К від 01.10.2019 року», заяві від імені позивача про прийняття на роботу від 30.09.2019 року, а також наказ № 300919к від 30.09.2017 року, містять підробки власного підпису позивача, що можна довести витребувавши оригінали зазначених документів у відповідача, та призначити й провести почеркознавчу експертизу на відповідність підпису позивача у цих документах. А отже, ствердження відповідача не відповідає дійсності. Відповідач дійсно де здійснив виплату заробітної плати за цілий рік, а розрахунково-платіжні відомості, додані до відзиву по-перше, не відповідають Типовій формі, затвердженій наказом Державного комітету статистики № 489 від 05.12.2008 "Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці із змінами і доповненнями, внесеними наказом Державного комітету статистики України від 25 грудня 2009 року № 496, а по-друге, ці документи містять підробки власного підпису позивача, що можна довести витребувавши оригінали зазначених документів у відповідача, та призначити й провести почеркознавчу експертизу на відповідність підпису позивача у зазначених документах. Окрім того, відповідач стверджує про перебування позивача у неоплачуваній відпустці з 16.04.2020 по 30.06.2020 року на період запровадження сурових карантинних заходів, проте це не відповідає дійсності, оскільки про надання неоплачуваної відпустки позивач із заявою до відповідача не зверталась. Відповідач, напередодні введення владою карантинних заходів, запевнив всіх працівників, що нікого звільняти не збирається, а деякий час всім треба виконати вимоги влади та не виходити на роботу, поки не повідомлять про відновлення роботи кафе, а додана до відзиву заява від імені позивача та накази № 160320кар від 16.03.2020 року, № 160320ко від 16.03.2020 року, № 300620 від 30.06.2020 року, містять підробки власного підпису позивача, що можна довести витребувавши оригінали зазначених документів у відповідача, та призначити й провести почеркознавчу експертизу на відповідність її підпису, а відтак, ствердження відповідача про виплату позивачу заробітної плати та перебування у неоплачуваній відпустці не підтверджується. Відповідач стверджує, що 04.01.2021 року позивач не з`явилась на своєму робочому місці, але потім все таки з`явилась там після телефонних перемовин з відповідачем, однак дані твердження не відповідають дійсності. Наприкінці 2020 року позивачу повідомили, що на період новорічних свят, з 01 по 11 січня 2021 року всім надаються вихідні, тому що робота кафе у цей період нерентабельна, тому, позивач дійсно не була на роботі, але ніхто не телефонував 04 січня 2021 року, а 11 січня 2021 року, по виходу на робоче місце, позивачу повідомили, що кафе зачинено, а її звільнено за згодою сторін. Позивач вказала, що періодично телефонувала відповідачеві з проханням розрахуватись та повернути їй трудову книжку, але на наступний день з позивачем розрахунок по заробітній платі не проведено, а трудову книжку вона отримала лише 28 січня 2021 року. Також, відповідач посилається на акт відсутності працівника та акт виходу працівника на робоче місце, складені одноосібно, хоча й нормами законодавства (діловодства) передбачається складання таких документів комісією, у складі не менше трьох осіб, а відтак такі документи не мають юридичної сили. А у разі прогулу, як стверджує відповідач, має бути складено акт прогулу, чого зроблено не було, та не могло й бути у зв`язку з його відсутністю. Ствердження відповідача про те, що у разі скасування одного наказу та набуття чинності іншого, це маніпуляція з внутрішніми документами, облік яких на підприємстві не ведеться, а готуються документи по мірі необхідності по запитам контролюючих служб та державних органів. Відповідач у відзиві звертає увагу на те, що у позові позивачем не вказано причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та розміром моральної шкоди, не зазначені докази, які б могли їх визначити, тому, що моральні страждання набагато дорожчі ніж гроші, а будь-які страждання не минають безслідно для здоров`я людини. Але, факт заподіяння моральної шкоди підтверджується невиплатою заробітної плати, а отже, порушенням прав позивача, та як внаслідок зупинки отримання коштів на існування від єдиного джерела заробітку позивач була вимушена зменшити свої витрати, систематично позичати гроші у близьких родичів та знайомих. Всі її позовні вимоги випливають з того, що відповідачем не проведено розрахунок по заробітній платі, а отже, як вже зазначалось, не обмежуються будь-якими строками. У зв`язку із чим просила, залишити відзив відповідача без розгляду як такий, що не відповідає вимогам статті 178 ЦПК України та направлений з порушенням встановленого судом строку й містить підробку та фальсифікацію у доказах. У разі наявності підстав для залишення відзиву відповідача до розгляду, витребувати від відповідача оригінали та провести почеркознавчу експертизу на відповідність її підпису у доданих до відзиву документах та експертизу давності документів актів відсутності працівника та виходу працівника на робоче місце, та наказу №01040121к від 04.01.2021 року. Збільшити розмір стягнення з відповідача на користь позивача, ніж зазначено у позові, та стягнути з відповідача середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення відповідного рішення судом, відповідно до середньоденної заробітної плати позивача, наведеної у позові.

Відповідачем було подано заперечення на відповідь на відзив, в яких посилався, на те, що трудові відносини між позивачем та відповідачем були врегульовані на підставі трудового договору, а твердження позивача в частині виникнення трудових відносин на підставі усного договору не відповідає дійсності та спрямоване на введення суду в оману. Будь-яких доказів на противагу зазначеному у відзиві, позивачем, як то передбачено ст. 177 ЦПК України до суду не було надано. Посилання позивача на невідповідність її підписів в документах, належні копії яких долучені відповідачем до відзиву на позовну заяву є безпідставним та емоційним і свідчить лише про не сприйняття позивачем реального стану речей. Будь-яких доказів, окрім слів позивача, в частині невідповідності підписів в документах, в тому числі експертного дослідження, яке може бути проведено на замовлення позивача або інших доказів, до суду не подано. Окрім слів позивача, жодними належними та допустимими доказами висвітлена позиція відповідача у відзиві на позов, додані до відзиву на позов документи не спростовані.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, та як вбачається із долученої до матеріалів справи копії трудової книжки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 остання згідно наказу розпорядження № 300919к від 30.09.2019 року ФОП ОСОБА_2 прийнята з 01.10.2019 року на роботу на посаду кухаря кафе за трудовим договором № 300919к від 30.09.2019 року.

04.01.2021 року на підставі наказу розпорядження № 040121/к від 04.01.2021 року ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_1 була звільнена з роботи за згодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Позивач не погоджуючись із підставою її звільнення із займаної посади звернулася до суду та просила скасувати наказ № 040121 від 04.01.2021 року ФОП ОСОБА_2 та зобов`язати останнього винести новий щодо звільнення позивача, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП (звільнення з ініціативи роботодавця); стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року в сумі 28 456,75 гривень; компенсацію за невикористану відпустку при звільненні в сумі 2 404,50 гривень; вихідну допомогу при звільненні у розмірі 5 150,00 гривень; середній заробіток за час затримки в розрахунку у розмірі 5 640,47 гривень та компенсацію за моральну шкоду у розмірі 25 000,00 гривень.

З долучених відповідачем до відзиву доказів вбачається, що 30.09.2019 року ОСОБА_1 на ім`я ФОП ОСОБА_2 написано заяву, згідно якої остання просить прийняти її на роботу кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на посаду кухаря за трудовим договором з 01.10.2019 року.

01.10.2019 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений трудовий договір № 300919к між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, згідно умов якого даний договір є безстроковим та на ОСОБА_1 покладено обов`язки кухаря кафе, з оплатою заробітної плати у розмірі 4600,00 грн.

Відповідно до наказу (розпорядження) ФОП ОСОБА_2 за № 300919к від 30.09.2019 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду кухаря кафе з 01.10.2019 року згідно трудового договору № 300919к від 01.10.2019 року. З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлена 30.09.2019 року, про що свідчить підпис останньої.

Відповідно до наказу (розпорядження) ФОП ОСОБА_2 про призупинення господарської діяльності кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за № НОМЕР_2 кар зупинено діяльність кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_1 з 17.03.2020 року по 03.04.2020 року з подальшим продовженням в разі прийнятих постанов КМУ про продовження карантинних обмежень. До прийняття постанови КМУ та дозволу відкрити діяльність закладів громадського харчування та до послаблення протиепідемічних заходів. З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлена 16.03.2020 року, про що свідчить підпис останньої.

16.03.2020 року ОСОБА_1 на ім`я ФОП ОСОБА_2 написано заяву, згідно якої остання просить надати відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін на період встановленого постановою КМУ № 211 від 11.03.2020 року на території України карантину з 16.03.2020 року по 03.04.2020 року або до іншої пізнішої дати закінчення оголошеного карантину. У випадку продовження карантинних обмежень, прийнятих постановою КМУ, до офіційного дозволу на роботу закладів громадського харчування.

Згідно наказу (розпорядження) ФОП ОСОБА_2 про надання відпустки без збереження заробітної плати за угодою сторін № 160320ко ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати за угодою сторін на період карантину на 18 календарних днів з 17.03.2020 року по 03.04.2020 року з подальшим продовженням, в разі господарської необхідності, відпустки згідно прийнятих постанов КМУ про продовження карантинних обмежень. До підтвердження постановою КМУ дозволу відкрити діяльність закладів громадського харчування та до послаблення протиепідемічних заходів. З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлена 16.03.2020 року, про що свідчить підпис останньої.

Згідно наказу (розпорядження) ФОП ОСОБА_2 про відновлення роботи закладу громадського харчування № НОМЕР_3 приступити до роботи працівникам: ОСОБА_1 в кафе АДРЕСА_1 згідно п. 4 Постанови КМУ «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2 та етапів послаблення протиепідемічних заходів» від 20.05.2020 року № 392, з 01.07.2020 року відновити діяльність закладу харчування та господарську діяльність ФОП ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . З цієї ж дати почати роботу з РРО, формувати Z звіти, передавати їх до ДПС». З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлена 30.06.2020 року, про що свідчить підпис останньої.

04.01.2021 року о 13 год. 30 хв. ФОП ОСОБА_2 складено акт про відсутність працівника на робочому місці, відповідно до якого останнім було складено даний про те, що працівник ОСОБА_1 04.01.2021 року не з`явилася на робочому місці протягом 3 (трьох) годин. Про причини неявки не повідомила. Вирішено здійснити заходи щодо встановлення причин відсутності працівника на робочому місці шляхом проведення телефонної розмови за номером телефону ОСОБА_1 НОМЕР_4 .

04.01.2021 року о 16 год. 00 хв. ФОП ОСОБА_2 складено акт про вихід працівника на робоче місце, відповідно до якого останнім було складено даний про те, що працівник ОСОБА_1 04.01.2021 року з`явилася на робоче місце в 16 годині 00 хвилин та повідомила, що причиною не явки на робочому місці є небажання працювати у кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Результат реагування: звільнити ОСОБА_1 з займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП в зв`язку із прогулом, про що видати наказ та здійснити запис в трудовій книжці.

На підставі вказаних актів наказом ФОП ОСОБА_2 про звільнення з роботи № 01040121к від 04.01.2021 року 17 год. 00 хв. у зв`язку із невиходом 04.01.2021 року ОСОБА_1 на роботу, не повідомлення про поважні причини не виходу на роботу звільнено ОСОБА_1 з займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП у зв`язку із прогулом з 04.01.2021 року.

Наказом ФОП ОСОБА_2 про звільнення з роботи № 040121к від 04.01.2021 року 18 год. 00 хв. за проханням ОСОБА_1 та враховуючи небажання останньої продовжувати трудові відносини визнано не чинним наказ № 01040121к від 04.01.2021 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП. Звільнено ОСОБА_1 з займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП за згодою сторін з 04.01.2021 року про, що здійснено запис в трудовій книжці.

З долучених до справи розрахунково-платіжних відомостей нарахування заробітної плати за січень 2020 року, лютий 2020 року, липень 2020 року, серпень 2020 року, вересень 2020 року, жовтень 2020 року, листопад 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 нараховувалася та виплачувалася заробітна плата про, що свідчить підпис останньої у відомості.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Позивач у позовній заяві та відповіді на відзив посилається, на те, що трудові відносини з відповідачем виникли на підставі усного трудового договору, оскільки письмовий договір вона не підписувала, а у документі, який відповідач додає до відзиву та називає «Договір № 300019К від 01.10.2019 року», заяву від імені позивача про прийняття на роботу від 30.09.2019 року, а також наказ № 300919к від 30.09.2017 року, містять підробки її підпису. Додані до відзиву заява від імені позивача та накази № 160320кар від 16.03.2020 року, № 160320ко від 16.03.2020 року, № 300620 від 30.06.2020 року також містять підробки її підпису. Згоди на звільнення не надавала, із заявою про звільнення не зверталась, рішення відповідачем було прийнято одноосібно.

Однак, суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що нею не було написано заяву про прийняття на роботу та те, що трудовий договір між сторонами не укладався, оскільки воно спростовується письмовими матеріалами справи, в яких міститься заява позивача про прийняття на роботу та трудовий договір.

Доводи позивача про те, що підпис у даних документах є підробленим, ґрунтуються виключно на її припущеннях, оскільки жодних належних доказів на підтвердження цього суду не надано, у тому числі висновок експерта, який би підтвердив або спростував її доводи.

Позивачем не спростовано долучених до справи представником відповідача доказів, а саме укладений між сторонами договір та заяву про прийняття на роботу, які були підписані у тому числі позивачем. Належність їй підпису на час вирішення спору не спростована. Крім того, з наказом про прийняття на роботу та трудовим договором позивач була ознайомлена, про що свідчить її підпис.

Під час розгляду даної справи у суді, судом неодноразово роз`яснювалося сторонам про можливість заявлення клопотання, у тому числі і про призначення експертизи.

25.08.2022 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області було призначено почеркознавчу експертизу, провадження якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, проте у зв`язку із не оплатою позивачем експертизи та не надання додаткових документів за клопотанням експерта, дана експертиза проведена не була.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо доводів позивача, про те, що вона згоди на звільнення не надавала, із заявою про звільнення не зверталась, рішення відповідачем було прийнято одноосібно, зазначається наступне.

Згідно зі ст.21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Однією з підстав припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (п. 1 ст.36 КЗпП України). У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що за домовленістю між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді в цьому власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Аналогічна правова позиція викладена і в постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2018 року у справі № 306/1425/17 (провадження № 61-31292св18), від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19), від 24 лютого 2021 року у справі № 591/2547/19 (провадження № 61-14186св20).

Отже, при розірванні трудового договору за угодою сторін, обов`язковою умовою є волевиявлення обох сторін трудового договору та додержання таких умов: сторони не мають претензій один до одного, сторони не повинні виконувати будь - які додаткові дії, між ними досягнута домовленість про дату і основу припинення відносин.

04.01.2021 року о 13 год. 30 хв. ФОП ОСОБА_2 складено акт про відсутність працівника на робочому місці, відповідно до якого останнім було складено даний про те, що працівник ОСОБА_1 04.01.2021 року не з`явилася на робочому місці протягом 3 (трьох) годин. Про причини неявки не повідомила. Вирішено здійснити заходи щодо встановлення причин відсутності працівника на робочому місці шляхом проведення телефонної розмови за номером телефону ОСОБА_1 НОМЕР_4 .

04.01.2021 року о 16 год. 00 хв. ФОП ОСОБА_2 складено акт про вихід працівника на робоче місце, відповідно до якого останнім було складено даний про те, що працівник ОСОБА_1 04.01.2021 року з`явилася на робоче місце в 16 годині 00 хвилин та повідомила, що причиною не явки на робочому місці є небажання працювати у кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Результат реагування: звільнити ОСОБА_1 з займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП в зв`язку із прогулом, про що видати наказ та здійснити запис в трудовій книжці.

На підставі вказаних актів наказом ФОП ОСОБА_2 про звільнення з роботи № 01040121к від 04.01.2021 року 17 год. 00 хв. у зв`язку із невиходом 04.01.2021 року ОСОБА_1 на роботу, не повідомлення про поважні причини не виходу на роботу звільнено ОСОБА_1 з займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП у зв`язку із прогулом з 04.01.2021 року.

Наказом ФОП ОСОБА_2 про звільнення з роботи № 040121к від 04.01.2021 року 18 год. 00 хв. за проханням ОСОБА_1 та враховуючи небажання останньої продовжувати трудові відносини визнано не чинним наказ № 01040121к від 04.01.2021 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП. Звільнено ОСОБА_1 з займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП за згодою сторін з 04.01.2021 року про, що здійснено запис в трудовій книжці.

Так, з наказу ФОП ОСОБА_2 про звільнення з роботи № 040121к від 04.01.2021 року 18 год. 00 хв. встановлено, що позивач проявила своє волевиявлення щодо її звільнення з займаної посади.

Видавши даний наказ про звільнення, відповідач тим самим підтвердив згоду на звільнення позивача за угодою сторін. Зазначене свідчить, що між сторонами існувала домовленість щодо припинення трудового договору за взаємною згодою. Крім того, суд зазначає, що позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження тих обставин, що позивач своє волевиявлення не проявляла.

Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Аналізуючи зібрані у справі докази, суд вважає доведеним, що в момент видачі спірного наказу про звільнення волевиявлення позивача на припинення трудового договору було вільним, оскільки, як встановлено, позивач ніякої незгоди з цим наказом не виказувала, намірів продовжувати роботу не висловлювала.

Суду не надано належних і допустимих доказів того, що волевиявлення позивача не було добровільним, а було вчинено одноосібно відповідачем, шляхом підроблення її підпису, тоді, як стороною відповідача надано докази того, що звільнення відбулося за її проханням та небажання в подальшому працювати, на підставі п.1 ст.36 КЗпП, за відсутності будь-якого тиску з боку відповідача.

Позивачем не доведено будь-якими належними та допустимими доказами, щодо підробки її підпису у долучених відповідачем до відзиву документах.

Доводи позивача про неотримання нею заробітної плати у період з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року, не заслуговують на увагу та спростовуються долученими до справи доказами, зокрема наказом (розпорядженням) ФОП ОСОБА_2 про призупинення господарської діяльності кафе «Два Гуся» за № НОМЕР_2 кар, заявою ОСОБА_1 на ім`я ФОП ОСОБА_2 від 16.03.2020 року про надання відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін, наказом (розпорядження) про надання відпустки без збереження заробітної плати за угодою сторін № 160320ко, наказом (розпорядження) ФОП ОСОБА_2 про відновлення роботи закладу громадського харчування № НОМЕР_3 з 01.07.2020 року, розрахунково-платіжною відомістю нарахування заробітної плати.

Таким чином, суд приходить до висновку, що доводи позивача є безпідставними, оскільки судом не встановлено порушення прав позивача у сфері трудових правовідносин, то і вимоги, щодо скасування наказу № 040121 від 04.01.2021 року ФОП ОСОБА_2 та зобов`язання останнього винести новий щодо звільнення позивача, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП (звільнення з ініціативи роботодавця), стягнення заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року, компенсації за невикористану відпустку при звільненні, вихідної допомогу при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Аналізуючи викладене, оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням зазначених обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відмови у їх задоволенні у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст.21, 36, 235 КЗпП України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-79, 81, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати та інших виплат при звільненні - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ).

Відповідач: ФОП ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_6 , паспорт серії НОМЕР_7 виданий Оболонським РУ ГУ МВС України у м. Києві, 08.12.2008 року, адреса: АДРЕСА_3 ).

Суддя І.Ю. Котлярова